”Åttondeklassare ska utforma en bordell för alla”, löd rubriken i tidningen BILD den 22 maj 2026.
Eleverna, som var mellan 13 och 15 år gamla, fick i sexualundervisningen i uppgift
att bland annat bearbeta följande frågor:
”Vilka innehållsmässiga erbjudanden måste den nya bordellen ha att erbjuda alla?”
Och ”Vilka sexuella preferenser måste tillgodoses och beaktas i de olika utrymmena?”
Många föräldrar reagerade med bestörtning.
Men har man dragit de nödvändiga slutsatserna av denna händelse?
Eller handlar det om en plan som har utarbetats under lång tid och som redan har börjat genomföras i förskolorna?
Vem är det egentligen som står bakom detta?
Ingår detta i den könsjämställda läroplanen för tidig sexualundervisning med titeln ”Sexuell och könsmässig
mångfald som teman inom inkluderande pedagogik för små barn”?
Hur hamnade denna ”sexualundervisning” i våra skolor och förskolor?
Vad är egentligen syftet med de nyinrättade mysgrottorna, utforskningsrummen och ”onani-rummen”?
Dessa åtgärder har sitt ursprung i arbetet av sexualpedagogen Helmut Kentler, som avled år 2008.
Med sin vetenskapligt obevisade tes har han, mer än någon annan, påverkat tyskarnas syn på tidig sexuell uppfostran av barn.
Han sa: ”Barn är från födseln sexuella varelser med egna sexuella behov och fantasier”.
Detta ödesdigra påstående har av efterföljarna till pedofilen Kentler – Uwe Sielert, Stefan Timmermanns och Elisabeth Tuider
samt andra inom den akademiska skaran av så kallade sexexperter, egenmaktigt framställas som ett faktum, ja till och med
upphöjas till en premiss och sedan dess upprepas som en mantra.
Den förekommer genomgående även i förskolornas sexualundervisningskoncept samt i skolornas läroplaner.
Dessa utbildningsplaner har sitt ursprung i Helmut Kentler, upphovsmannen till begreppet ”tidig
sexualisering”, och hans felaktiga slutsatser.
Kentler var inblandad som en nyckelperson i ett tysklandsomfattande nätverk av pedofila aktiviteter.
Nätverket möjliggjorde sexuellt våld mot barn och ungdomar.
Det institutionaliserade övergreppen och skyddade förövarna.
Kentler hade, som huvudansvarig och under statlig tillsyn av ungdomsmyndigheten i Berlin, tillhandahållit barn till
gärningsmän som i vissa fall var tidigare dömda, samt öppet propagerat för och bedrivit sexuella övergrepp mot dessa barn.
Det finns nu tre forskningsrapporter som även har undersökt hur Berlins ungdomsförvaltning varit inblandad
i att tolerera, stödja och möjliggöra sexuellt våld.
Det var ”obeskrivliga experiment”, säger Berlins ungdomsminister Katharina Günther-Wünsch (CDU) vid
presentationen av slutrapporten från universitetet i Hildesheim.
Hon talar om det mest bedrövliga kapitlet i barn- och ungdomsvårdens historia.
Alla institutionellt förankrade och därmed oftast statligt medfinansierade institut för sexualundervisning
bygger dock fortfarande på Kentlers och Sielerts teorier:
Den federala informationscentralen för hälsa, Pro Familia, Institutet för sexualpedagogik, Sällskapet för
sexualpedagogik, Högskolan i Merseburg, Institutet för sexualforskning, sexualmedicin och rättspsykiatri m.fl.
Så sent som 1997 uttryckte dessa institutioner vid ett gemensamt möte sin uppskattning för
dessa teser och fortsatte att arbeta i deras anda.
Bundeszentrale für gesundheitliche Aufklärung, en myndighet under hälsoministeriet, spelar en
framträdande och avgörande roll i detta sammanhang.
Tillsammans med WHO, som verkar på internationell nivå för nästan hela världen, engagerade hon sig för en ”helhetsinriktad”
sexualundervisning på nationell nivå, det vill säga för Tyskland.
Om man granskar både WHO och BZgA noggrant, upptäcker man att det på ledningsnivå finns ett
flertal medlemmar från inflytelserika pedofila kretsar.
Det är också BZgA som har myntat uttrycket ”lustkänslor” hos spädbarn, vilket återfinns i vissa av delstatsprogrammen.
Den federala myndigheten använder i detta sammanhang nästan identiska argument som Kentler.
Slutsats: Grundlagen och strafflagen garanterar ett särskilt skydd för barn, särskilt mot sexuella övergrepp.
Men under sken av ett påstått barnskydd är det just detta skydd mot övergrepp som på ett bedrägligt sätt ska undergrävas.
Kontroversiella utrymmen för barns sexualitet i form av mysgrottor, utforskningsrum och
”onani-rum” är några av dessa överdrifter.
I detta sammanhang framträder pedofila förövare med stöd av påstått vetenskapliga rön.
Kla.TV-dokumentären ”Urfäderna till den tidiga sexualiseringen” avslöjar de pedokriminella makthavarna.
Men om politiken, myndigheterna och de ledande medierna så villigt främjar dessa pedokriminella strömningar,
finns det då inte ett helt pedokriminellt nätverk där den ena institutionen ger den andra täckning?