«Восьмикласники мають розробити бордель для всіх», — так звучав заголовок у газеті «BILD» 22 травня 2026 року.
Учням віком від 13 до 15 років на уроках статевого виховання було поставлено завдання, зокрема, опрацювати такі питання:
«Яку програму повинен запропонувати новий клуб для всіх?»
А також: «Які сексуальні вподобання слід враховувати та задовольняти у цих приміщеннях?»
Багато батьків відреагували з жахом.
Але чи були з цього інциденту зроблені необхідні висновки?
Або ж це план, який готувався давно і вже реалізується в дитячих садках?
Хто саме стоїть за цим?
Чи є це частиною гендерно-збалансованої навчальної програми з ранньої сексуалізації під назвою «Сексуальна
та гендерна різноманітність як теми інклюзивної педагогіки для дітей дошкільного віку»?
Як ця «сексуальна освіта» потрапила до наших шкіл та дитячих садків?
Для чого, власне, призначені новостворені затишні куточки, кімнати для досліджень та «мастурбації»?
Ці заходи були запроваджені за ініціативою фахівця з питань сексуальної освіти Гельмута Кентлера, який помер у 2008 році.
Як ніхто інший, він своєю тезою, яка не має наукового обґрунтування, вплинув на
погляди німців на раннє статеве виховання дітей.
Він сказав: «Діти з самого народження є сексуальними істотами, що мають власні сексуальні потреби та фантазії».
Це фатальне твердження було самовільно представлене як факт, а то й підняте до рівня премси послідовниками педофіла Кентлера — Уве
Зілертом, Штефаном Тіммермансом та Елізабет Туйдер, а також іншими представниками академічного корпусу так званих експертів
з питань сексу, самовільно подається як факт, навіть підноситься до рівня аксіоми і відтоді повторюється, наче заклинання.
Вона також послідовно фігурує у концепціях статевого виховання в дитячих садках, а також у навчальних планах шкіл.
Ці освітні програми беруть свій початок від засновника концепції ранньої сексуалізації,
Гельмута Кентлера, та його помилкових висновків.
Кентлер був втягнутий у загальнонімецьку мережу педофільських злочинів як одна з ключових фігур.
Ця мережа сприяла вчиненню сексуального насильства над дітьми та підлітками.
Це призвело до інституціоналізації зловживань та захисту винних.
Кентлер, несучи головну відповідальність та перебуваючи під державним наглядом з боку Берлінського управління у справах
молоді, забезпечував дітей для злочинців, деякі з яких мали судимості, а також відкрито
пропагував та здійснював їхнє сексуальне насильство.
Наразі опубліковано три наукові доповіді, в яких також досліджується причетність Берлінського
земельного управління у справах молоді до потурання, підтримки та сприяння сексуальному насильству.
«Це були «невимовні експерименти», — заявила сенаторка Берліна з питань молоді Катаріна Гюнтер-Вюнш (ХДС) під час
презентації підсумкового звіту Університету Гільдесхайма.
Вона говорить про найсумнішу сторінку в історії допомоги дітям та молоді.
Усі інституції, що займаються статевим вихованням, які мають інституційну основу і, отже, здебільшого фінансуються державою,
все ж продовжують спиратися на теорії Кентлера та Зілерта:
Федеральний центр з питань охорони здоров’я, «Про Фамілія», Інститут сексуальної педагогіки, Товариство сексуальної
педагогіки, Вищий професійний коледж м. Мерзебурга, Інститут сексуальних досліджень,
сексуальної медицини та судової психіатрії тощо.
Ще у 1997 році ці установи на спільній конференції чітко визнали важливість цих тез і продовжили роботу в їхньому дусі.
Федеральний центр з питань санітарної просвіти, державний орган при Міністерстві охорони
здоров’я, відіграє в цьому процесі видатну ключову роль.
Спільно з ВООЗ, яка діє на міжнародному рівні практично в усьому світі, вона присвятила себе «комплексній»
статевій просвіті на національному рівні, тобто в Німеччині.
Якщо ретельно проаналізувати обидві організації — ВООЗ та BZgA — то на керівних посадах можна
виявити чимало членів впливових педокримінальних кіл.
Саме BZgA запровадила термін «відчуття задоволення» щодо немовлят, який використовується в деяких регіональних програмах.
У цьому контексті Федеральне агентство використовує майже такі самі аргументи, як і Кентлер.
Висновок: Основний закон та Кримінальний кодекс передбачають особливий захист дітей, зокрема від сексуального насильства.
Однак під прикриттям нібито захисту дітей саме цей захист від зловживань намагаються підступно звести нанівець.
Серед таких надмірних проявів — суперечливі простори для дитячої сексуальності у вигляді «затишних
куточків», «кімнат для досліджень» та «кімнат для мастурбації».
При цьому педокримінальні злочинці, які вчиняють зловживання, активно відстоюють свою
позицію, посилаючись на нібито наукові дані.
Документальний фільм Kla.TV «Прабатьки ранньої сексуалізації» викриває педокримінальних кукловодів.
Але якщо політики, державні органи та провідні ЗМІ так охоче сприяють розвитку цих педокримінальних течій, чи не
свідчить це про існування цілої педокримінальної мережі, в якій одна інституція надає підтримку іншій?