Kõikjal maailmas vajuvad riigid võlgadesse.
Saksamaal on riigivõlg 2025. aasta lõpuks jõudnud 2 661 miljardi euroni, st üle 2,6 triljoni euroni.
Eurotsoonis on see kokku 14,5 triljonit eurot ja Ameerika Ühendriikides isegi 38,2 triljonit dollarit.
Nagu on näidatud saates „Rothschildi vandenõu – 1. osa: Sõda inimkonna vastu“ näidati, on selle probleemi põhjuseks asjaolu,
et võimsatel pankurite perekondadel on õnnestunud peaaegu kõigis maailma riikides luua eraõiguslikult kontrollitavad keskpangad.
Sel viisil haarasid nad endale õiguse luua raha tühjast, et seda seejärel intressi ja liitintressi eest laenata.
Tegelikult ei peaks ühelgi riigil võlgu olema, sest iga riigi põhiõigus on emiteerida oma
raha, selle asemel et seda intresside eest laenata.
Need intressikulud on ka üks põhjus, miks maksude ja lõivude koormus, mille all tavakodanikud kannatavad, üha kasvab.
Raha loomise tagastamine suveräänsete riikide kätesse ja intressivabade laenude andmine võimaldaks seetõttu kõigil
valitsustel säästa oma kodanikke täielikult riigivõla, intresside ning kõrgete maksude ja lõivude raskest koormast.
Seda kinnitavad mõned väga edukad näited minevikust, mida Lõuna-Aafrika Keskpanga endine direktor Stephen
Mitford Goodson on dokumenteerinud oma raamatus „Keskpankade ajalugu ja inimkonna orjastamine“.
Näide 1: Ameerika kolooniad
„Kui Ameerika kolooniad olid veel Briti võimu all, trükkisid nad oma paberraha.“
Esimene koloonia, mis otsustas selle sammu astuda, oli Massachusetts aastal 1691.
Varsti järgnesid Pennsylvania, New York, Delaware ja Maryland.
Seda valuutat nimetati „koloniaalvääringuteks“ või „krediidipaberiteks“.
See vabastas asjaomased kolooniad Inglise pankade kontrolli alt ja võimaldas neil ise oma rahandust korraldada
inflatsioonivabas majanduses, kus maksud olid madalad.
„Selle koloniaalajastu iseloomulikud tunnused olid pidev ja stabiilne majanduskasv ning kasvav heaolu.“
See toimis hästi seni, kuni Inglise Keskpank piiras 1764. aastal Ameerika kolooniate õigust oma raha emiteerida
väga tugevalt, põhjustades sellega majanduse kokkuvarisemise.
Näide 2: Põhja-Dakota riigipank
Ameerika Ühendriikides on ühes osariigis – nimelt Põhja-Dakotas – siiani alles üks riigipank, mis kuulub riigile.
See ulatub tagasi aastasse 1919, „ kui tollal 48-le USA osariigile pakuti võimalust asutada oma osariigi pangad.
Põhja-Dakota oli ainus osariik, kes selle pakkumise vastu võttis, ja sellest ajast alates aitab pank kinnisvara
rahastamisel, annab laene uutele ettevõtmistele ning laenab põllumajandustootjatele raha intressimääraga vaid 1 % aastas.
Põhja-Dakotas ei ole krediidikriise ega laenupiiranguid.
„Nii on Põhja-Dakota kujunenud USA rahaliselt kõige tervemaks ja jõukamaks osariigiks.“
Näide 3: Riigipank Vene tsaaririigis
1860. aastal asutati Vene tsaaririigis riigipank.
„Ta vermis riigi münte ja trükkis pangatähti, reguleeris rahaliiklust ning andis tööstusele ja
kaubandusele kommertspankade kaudu madala intressimääraga laene.
Talupidajate Riigipank andis laene intressimääraga, mis oli nii madal, et seda võis vabalt nimetada teenustasuks.
Tsaari-Venemaa viimase 20 rahuaasta jooksul, st aastatel 1895–1914, kasvas rahvamajanduse
kogutoodang keskmiselt kümme protsenti aastas .
Lõpetuseks võib öelda, et riigipanga tegevusperioodi jooksul ei esinenud märkimisväärset
inflatsiooni ega märkimisväärset tööpuudust.“
Kokkuvõte:
Kõikidel neil juhtudel on riigipangad seega suurepäraselt toiminud, aidanud kaasa kiirele
majanduskasvule ja seda ilma suure inflatsioonita.
Ja eelkõige puudus igasugune riigivõla ja intresside koormus.
See oli aga suurfinantsile nii suur tüügas silmas, et nad võitlesid selle vastu kõige
kuritegelikumate ja korrumpeerunumate vandenõudega.
Nagu on paljastatud saadetes „Rothschildi vandenõu“ 1. ja 2. osa on nad siiani kõrvaldanud iga poliitiku, kes nende plaanidele
takistuseks oli, ning valanud igale riigile sõda peale seni, kuni nende erapangad said õiguse keskpankadena
katmata pangatähti emiteerida ja neid valitsusele intressi ja liitintressi eest kasutada anda.
Et intressimakseid tasuda, paluti elanikkonnal seetõttu pidevalt maksta makse ja lõive.
Seetõttu võrdles kuulus majandusteadlane William Cunningham (1849–1919) nende Inglismaa erapankurite
tegevust käsnaga, mis imes endasse kogu riigi rikkuse ja takistas igasugust majanduslikku arengut.
See toob paratamatult kaasa elanikkonna vaesumise.
Kuid just see on kahtlemata tagaplaanil tegutsevate mõjuvõimude eesmärk.
Seda võib selgelt välja lugeda Inglismaa Panga presidendi Norman Montagu kõnest, mille ta pidas 1924. aastal Ameerika Ühendriikide
Pangaliidu (United States Bankers Association) ees New Yorgis.
Norman Montagu oli oma aja mõjukaim keskpanga juht.
Lisaks oma ametikohale Inglise Keskpanga presidendina osales ta näiteks USA keskpanga (Fed) asutamises ja oli
isegi Rahvusvahelise Arvelduspanga (BIS) üks asutajaid.
Kõik need on Rothschildide kontrolli all olevad võimsad keskused, mis kuuluvad
kõrgetasemelise vabamüürluse finantsmaailma tippjuhtkonda.
Ta ütles tol ajal: „Kapital peab end igal võimalikul viisil kaitsma, nii pankade
ühistegevuse kaudu kui ka seadusandluse abil.”
Võlad tuleb sisse nõuda, hüpoteegid tuleb võimalikult kiiresti lõpetada.
Kui tavalised inimesed kaotavad kohtuotsuse tagajärjel oma kodu, muutuvad nad kuulekamaks ja lasevad end kergemini
juhtida valitsuse tugeva käe poolt, mis toimib juhtivate finantsistide seas rikkuse keskvõimuna.
„Need tõed on hästi teada meie tähtsaimate meeste seas, kes on praegu asumas looma imperialismi, et valitseda maailma “
Tema sõnul on elanikkonna sihipärane vaesestamine seega suurfinantsi vahend, mille abil inimkonda kuulekaks muuta.
Asjaomased valitsused toimivad selles protsessis vaid nende tööriistadena nende teel maailmavalitsuse poole.
Selle tegi võimalikuks pankurite poolt loodud keskpankade ja võlakraadi süsteem, mille tõttu on peaaegu kõik valitsused
sattunud ülemäärasesse võlakoormusesse ja täielikku sõltuvusse.
Selleks et vabaneda suurfinantsi valitsussüsteemist, on vaja rahanduspoliitikat, mis järgib
eespool mainitud näiteid USA-st ja Tsaari-Venemaalt.
See tõestab, et õiglane finantssüsteem ei ole pelgalt utoopia, vaid toimib ka praktikas.
Selleks on aga vaja siseringi liikmeid ja julgeid teavitajaid, nagu Stephen Mitford Goodson, kellel on
julgust välja astuda ja ebaõiglusele tähelepanu juhtida.
Ainult nii saab muutus toimuda ja see ka toimub!