Visame pasaulyje valstybės grimzta į skolas.
Vokietijoje 2025 m. pabaigoje valstybės skola pasiekė 2 661 mlrd. eurų, t. y. daugiau nei 2,6 trilijonų eurų.
Euro zonoje ši suma siekia iš viso 14,5 trilijonų eurų, o JAV – net 38,2 trilijonų dolerių.
Kaip parodyta laidoje „Rothschildų sąmokslas – 1 dalis: Karas prieš žmoniją“ buvo parodyta, šios problemos priežastis yra ta,
kad galingoms bankininkų šeimoms pavyko beveik visose pasaulio šalyse įsteigti privačiai kontroliuojamus centrinius bankus.
Tokiu būdu jie pasisavino teisę kurti pinigus iš nieko, kad vėliau galėtų juos skolinti už palūkanas ir sudėtines palūkanas.
Tuo tarpu nė viena valstybė neturėtų turėti skolų, nes kiekvienos valstybės pagrindinė teisė yra
leisti savo pinigus, o ne skolintis juos už palūkanas.
Šios palūkanų išlaidos taip pat yra viena iš priežasčių, dėl kurių vis labiau didėja mokesčių ir
rinkliavų našta, nuo kurios kenčia paprasti žmonės.
Todėl, grąžinus pinigų emisijos teisę suverenioms valstybėms ir suteikiant beprocentines paskolas, visos vyriausybės
galėtų visiškai apsaugoti savo piliečius nuo sunkios valstybės skolos, palūkanų bei didelių mokesčių ir rinkliavų naštos.
Tai patvirtina keletas labai sėkmingų praeities pavyzdžių, kuriuos Stephen Mitford Goodson, buvęs Pietų
Afrikos centrinio banko direktorius, aprašė savo knygoje „Centrinių bankų istorija ir žmonijos pavergimas“.
1 pavyzdys: Amerikos kolonijos
„Kai jos dar buvo pavaldžios Britanijai, Amerikos kolonijos spausdino savo popierinius pinigus.“
Pirmoji kolonija, nusprendusi žengti šį žingsnį, buvo Masačusetsas 1691 metais.
Netrukus prisijungė Pensilvanija, Niujorkas, Delaveras ir Merilandas.
Ši valiuta buvo vadinama „kolonijiniais vekseliais“ arba „kredito vekseliais“.
Ji išlaisvino atitinkamas kolonijas iš anglų bankų kontrolės ir leido joms pačioms tvarkyti savo finansus infliacijos neapimtoje
ekonomikoje, kurioje buvo renkami tik nedideli mokesčiai.
„Nuolatinis ir stabilus ekonomikos augimas bei didėjanti gerovė buvo šio kolonijinio laikotarpio bruožai.“
Viskas klostėsi gerai, kol 1764 m. Anglijos bankas labai smarkiai apribojo Amerikos kolonijų teisę
leisti savo valiutą ir taip sukėlė ekonomikos žlugimą.
2 pavyzdys: Šiaurės Dakotos valstybinis bankas
JAV vis dar yra viena valstija, kurioje veikia valstybinis bankas, priklausantis visuomenei, būtent Šiaurės Dakota.
Tai siekia 1919 metus, „ kai tuometinėms 48 JAV valstijoms buvo suteikta galimybė įsteigti savo valstybinius bankus.
Šiaurės Dakota buvo vienintelė valstija, kuri priėmė šį pasiūlymą, ir nuo tada bankas padeda finansuoti nekilnojamąjį
turtą, teikia paskolas naujiems verslo projektams ir suteikia paskolas ūkininkams už vos 1 % metinių palūkanų.
Šiaurės Dakotoje kredito krizės ar kredito apribojimai yra nežinomi.
„Taip Šiaurės Dakota tapo finansiškai stabiliausia ir turtingiausia JAV valstija.“
3 pavyzdys: Valstybinis bankas Rusijos carinėje imperijoje
1860 m. Rusijos carinėje imperijoje buvo įsteigtas valstybinis bankas.
„Ji kaldino monetą ir spausdino šalies banknotus, reguliavo pinigų apyvartą ir per komercinius bankus
teikė paskolas pramonei bei prekybai už mažas palūkanas.
Valstybinis žemės ūkio bankas suteikė paskolas už tokias mažas palūkanas, kad jas
galima buvo drąsiai vadinti aptarnavimo mokesčiu.
Per paskutinius 20 taikos metų carinėje imperijoje, t. y. 1895–1914 m., bendrasis vidaus
produktas vidutiniškai augo dešimt procentų per metus .
Galiausiai, per šį valstybinio banko veiklos laikotarpį nebuvo nei pastebimos infliacijos, nei pastebimo nedarbo.“
Išvada:
Taigi visais šiais atvejais valstybiniai bankai veikė puikiai, paskatino spartų ekonomikos
augimą ir tai padarė be didelės infliacijos.
O svarbiausia – nebuvo jokios valstybės skolos ir palūkanų naštos.
Tačiau tai buvo toks didelis akmenukas didžiųjų finansininkų akyse, kad jie ėmėsi kovoti su tuo naudodami
pačius nusikalstamiausius ir korumpuočiausius metodus.
Kaip atskleista laidose „Rothschildų sąmokslas“ (1 dalis ir 2 dalis) iki šiol jie pašalindavo iš kelio kiekvieną politiką,
kuris trukdė jų planams, ir apipildavo kiekvieną šalį karais tol, kol jų privatūs bankai gaudavo teisę kaip centriniai
bankai leisti nepadengtus banknotus ir juos suteikti vyriausybei mainais už palūkanas ir sudėtines palūkanas.
Kad būtų galima sumokėti palūkanas, gyventojai nuolat buvo verčiami mokėti mokesčius ir rinkliavas.
Todėl garsus ekonomistas Williamas Cunninghamas (1849–1919) šių Anglijos privačių bankininkų veiklą palygino su kempine, kuri
sugėrė visą šalies turtą ir stabdė bet kokią ekonominę plėtrą.
Taigi neišvengiamai atsiranda gyventojų skurdas.
Tačiau būtent tai, be abejonės, yra užkulisiuose veikiančių įtakingų asmenų tikslas.
Tai aiškiai matyti iš Anglijos banko valdytojo Normano Montagu kalbos, kurią jis 1924 m. sakė
Jungtinių Valstijų bankininkų asociacijoje Niujorke.
Normanas Montagu buvo įtakingiausias savo laikmečio centrinio banko vadovas.
Be to, kad ėjo Anglijos banko valdytojo pareigas, jis, pavyzdžiui, dalyvavo steigiant JAV centrinį banką „Fed“ ir netgi
buvo vienas iš Tarptautinių atsiskaitymų banko (BIS) įkūrėjų.
Visa tai – galingi aukščiausio lygio masonų finansų centrai, kuriuos valdo Rotšildai.
Tuomet jis pasakė: „Kapitalas turi gintis visais įmanomais būdais – tiek bendrais bankų veiksmais, tiek teisėkūros priemonėmis.“
Skolos turi būti išieškotos, o hipotekos – nutrauktos kuo greičiau.
Jei paprasti žmonės dėl teismo sprendimo neteks savo namų, jie taps paklusnesni ir lengviau leisis būti valdomi
galingos vyriausybės, kuri veikia kaip centrinė turto valdymo jėga tarp įtakingiausių finansininkų.
„Šios tiesos yra gerai žinomos mūsų svarbiausiems žmonėms, kurie dabar rengiasi sukurti imperializmą, kad valdytų pasaulį “
Taigi, jo teigimu, tikslingas gyventojų skurdinimas yra didžiųjų finansų priemonė, skirta paversti žmoniją paklusnia.
Atitinkamos vyriausybės šiuo atveju veikia tik kaip jo įrankiai kelyje į pasaulinę viešpatiją.
Tai tapo įmanoma dėl „banksterių“ įdiegtos centrinių bankų ir skolos pinigų sistemos, dėl kurios beveik
visos vyriausybės yra įstrigusios pernelyg dideliame įsiskolinime ir visiškoje priklausomybėje.
Norint išsilaisvinti iš šios didžiųjų finansų valdymo sistemos, reikia finansų politikos,
grindžiamos minėtais pavyzdžiais iš JAV ir carinės Rusijos.
Tai įrodo, kad teisinga finansų sistema nėra tik utopija, bet puikiai veikia praktikoje.
Tačiau tam reikalingi vidiniai informatoriai ir drąsūs informatoriai, tokie kaip Stephen Mitford Goodson,
kurie turi drąsos pasisakyti ir atskleisti neteisybę.
Tik taip gali įvykti ir įvyks pokytis!