Visā pasaulē valstis grimst parādos.
Vācijā valsts parāds 2025. gada beigās sasniedza 2 661 miljardu eiro, tātad vairāk nekā 2,6 triljonus eiro.
Eirozonā kopējā summa ir 14,5 triljoni eiro, bet ASV – pat 38,2 triljoni dolāru.
Kā parādīts raidījumā „Rotshildu sazvērestība – 1. daļa: Karš pret cilvēci“ tika parādīts, šīs problēmas cēlonis ir tas,
ka ietekmīgajām bankieru ģimenēm ir izdevies gandrīz visās pasaules valstīs izveidot privāti kontrolētas centrālās bankas.
Tādējādi viņi piesavinājās tiesības radīt naudu no nekā, lai pēc tam to aizdotu, iekasējot procentus un saliktos procentus.
Tajā pašā laikā nevienai valstij nevajadzētu būt parādiem, jo katras valsts vispamatīgākā tiesība ir emitēt
savu naudu, nevis to aizņemties, maksājot procentus.
Šīs procentu izmaksas ir arī viens no iemesliem, kāpēc arvien pieaug nodokļu un
nodevu slogs, no kura cieš parastie iedzīvotāji.
Tādējādi, nododot naudas radīšanu atpakaļ suverēno valstu rokās un piešķirot bezprocentu aizdevumus, visas valdības
varētu pilnībā atbrīvot savus pilsoņus no smagā valsts parādu, procentu, kā arī augsto nodokļu un nodevu sloga.
To apliecina daži ļoti veiksmīgi piemēri no pagātnes, kurus savā grāmatā „Centrālo banku vēsture un cilvēces
paverdzināšana“ aprakstījis Stīvens Mitfords Gudson, bijušais Dienvidāfrikas Centrālās bankas direktors.
1. piemērs: Amerikas kolonijas
„Kad tās vēl atradās Lielbritānijas pakļautībā, Amerikas kolonijas drukāja savas papīrnaudas.
Pirmā kolonija, kas nolēma spert šo soli, bija Masačūseta 1691. gadā.
Drīz vien sekoja Pensilvānija, Ņujorka, Delavēra un Mērilenda.
Šo valūtu dēvēja par „koloniālajām naudas zīmēm“ vai „kredītnaudām“.
Tā atbrīvoja attiecīgās kolonijas no angļu banku kontroles un ļāva tām pašām pārvaldīt savas finanses inflācijas
neskartā ekonomikā, kurā tika iekasēti tikai nelieli nodokļi.
„Šo koloniālās ēras raksturīgākās iezīmes bija nepārtraukta un stabila ekonomiskā
izaugsme, kā arī pieaugošais labklājības līmenis.”
Viss noritēja labi, līdz Anglijas Banka 1764. gadā ļoti stingri ierobežoja Amerikas koloniju tiesības
emitēt savu valūtu, tādējādi izraisot ekonomikas sabrukumu.
2. piemērs: Ziemeļdakotas Valsts banka
ASV joprojām ir viena pavalsts, kurā darbojas valsts banka, kas pieder sabiedrībai, proti, Ziemeļdakotā.
Tas sākās 1919. gadā, „ kad toreizējiem 48 ASV štatiem tika piedāvāta iespēja dibināt savas štatu bankas.
Ziemeļdakota bija vienīgā pavalsts, kas pieņēma šo piedāvājumu, un kopš tā laika banka palīdz nekustamā īpašuma finansēšanā,
izsniedz aizdevumus jauniem uzņēmējdarbības projektiem un piešķir lauksaimniekiem kredītus ar procentu likmi tikai 1 % gadā.
Ziemeļdakotā kredītu krīzes vai kredītu ierobežojumi nav pazīstami.
„Tādējādi Ziemeļdakota ir kļuvusi par finansiāli stabilāko un pārtikušāko ASV štatu.”
3. piemērs: Valsts banka Krievijas caristē
1860. gadā Krievijas caristē tika dibināta valsts banka.
„Tā kalēja monētas un drukāja valsts banknotes, regulēja naudas apriti un caur komercbankām piešķīra aizdevumus
rūpniecībai un tirdzniecībai ar zemām procentu likmēm.
Lauksaimnieku valsts banka piešķīra kredītus ar tik zemām procentu likmēm, ka tās varēja droši dēvēt par apstrādes maksu.
Pēdējos 20 miera gados cariskajā impērijā, proti, no 1895. līdz 1914. gadam, iekšzemes
kopprodukts vidēji pieauga par desmit procentiem gadā .
„Visbeidzot, šajā valsts bankas darbības periodā nebija ne ievērojamas inflācijas, ne ievērojama bezdarba.”
Secinājums:
Tātad visos šajos gadījumos valstij piederošās bankas ir darbojušās lieliski, nodrošinot augstu
ekonomikas izaugsmi, turklāt bez ievērojamas inflācijas.
Un galvenais – nebija nekādas valsts parāda un procentu sloga.
Tomēr tas bija tik liels ērkšķis augstākajām finanšu aprindām, ka tās pret to cīnījās,
izmantojot visnoziedzīgākās un viskorumpētākās shēmas.
Kā atklāts raidījumos „Rotshildu sazvērestība“ 1. un 2. daļā līdz šim viņi ir likvidējuši ikvienu politiķi, kurš traucēja viņu
plāniem, un katru valsti ir iesaistījuši karā tik ilgi, līdz viņu privātbankām tika piešķirtas tiesības kā centrālajām
bankām emitēt nenodrošinātas naudas zīmes un nodot tās valdības rīcībā, saņemot par to procentus un saliktos procentus.
Lai varētu samaksāt procentus, iedzīvotājiem tika uzlikti arvien jauni nodokļi un nodevas.
Tāpēc slavenais ekonomists Viljams Kanningems (1849–1919) salīdzināja šo privāto baņķieru darbību
Anglijā ar sūkli, kas uzsūca visas valsts bagātības un kavēja jebkādu ekonomisko attīstību.
Tādējādi neizbēgami notiek iedzīvotāju nabadzības pieaugums.
Bet tieši tas, bez šaubām, ir to cilvēku mērķis, kuri velk stīgas aizkulisēs.
To var nepārprotami secināt no Anglijas Bankas vadītāja Normana Montagu runas, ko viņš 1924. gadā teica
Amerikas Savienoto Valstu Banku asociācijā Ņujorkā.
Normans Montagu bija savas laikmeta ietekmīgākais centrālās bankas vadītājs.
Papildus savam amatam kā Anglijas Bankas prezidents viņš, piemēram, piedalījās ASV Centrālās bankas
(Fed) dibināšanā un bija pat viens no Starptautiskās norēķinu bankas (BIS) dibinātājiem.
Visi šie ir ietekmīgi augstākā līmeņa brīvmūrnieku finanšu aprindu centri, kurus kontrolē Rotšildi.
Tolaik viņš teica: „Kapitālam ir jāaizstāv sevi ar visiem iespējamajiem līdzekļiem — gan ar
banku kopīgu rīcību, gan ar likumdošanas palīdzību.”
Parādi ir jāiekasē, un hipotēkas ir jāatceļ pēc iespējas ātrāk.
Ja vienkāršie cilvēki tiesas lēmuma dēļ zaudēs savas mājas, viņi kļūs pakļāvīgāki un vieglāk ļausies valdības spēcīgajai rokai,
kas darbojas kā bagātības centrālā vara vadošo finansistu vidū.
„Šīs patiesības ir labi zināmas mūsu ietekmīgākajiem vīriem, kuri šobrīd gatavojas
izveidot imperiālismu, lai valdītu pār pasauli “
Pēc viņa teiktā, iedzīvotāju mērķtiecīga nabadzības radīšana ir augstāko finanšu aprindu
instruments, lai padarītu cilvēci pakļāvīgu.
Šajā procesā attiecīgās valdības darbojas vienīgi kā viņu instrumenti ceļā uz pasaules varu.
To padarīja iespējamu banku magnātu izveidotā centrālo banku un parāda naudas sistēma, kuras dēļ gandrīz visas valdības
ir nonākušas pārmērīgā parādu slazdā un pilnīgā atkarībā.
Lai atbrīvotos no šīs augstās finanšu aprindas varas sistēmas, ir nepieciešama finanšu politika, kas
balstītos uz minētajiem piemēriem ASV un cariskajā Krievijā.
Tas pierāda, ka taisnīga finanšu sistēma nav tikai utopija, bet gan pilnīgi labi darbojas praksē.
Taču tam ir vajadzīgi iekšējie informatori un drosmīgi ziņotāji, piemēram, Stīvens Mitfords Gudson,
kuriem ir drosme iestāties un norādīt uz netaisnību.
Tikai tādā veidā var notikt un notiks pārmaiņas!