Over hele verden synker landene ned i gjeld.
I Tyskland hadde statsgjelden ved utgangen av 2025 nådd 2 661 milliarder euro, altså over 2,6 billioner euro.
I eurosonen utgjør beløpet totalt 14,5 billioner euro, og i USA er det hele 38,2 billioner dollar.
Som det ble påpekt i programmet «Rothschild-konspirasjonen – Del 1: Krigen mot menneskeheten» , ligger årsaken til dette
problemet i at mektige bankierfamilier har klart å etablere privatstyrte sentralbanker i nesten alle land i verden.
På denne måten tilranet de seg retten til å skape penger ut av ingenting, for deretter å
låne dem ut mot renter og sammensatte renter.
Likevel burde ikke en eneste stat ha gjeld, for det er enhver stats grunnleggende rett å utstede sine egne
penger, i stedet for å låne dem mot betaling av renter.
Disse rentekostnadene er også en årsak til den stadig økende skatte- og avgiftsbyrden
som den vanlige befolkningen lider under.
Ved å legge pengeskapningen tilbake i hendene på de suverene statene og innvilge rentefrie lån, kunne derfor alle
regjeringer fullstendig spare sine borgere for den tunge byrden av statsgjeld, renter og høye skatter og avgifter.
Dette bekreftes av noen svært vellykkede eksempler fra fortiden, som Stephen Mitford Goodson, den tidligere direktøren for
den sørafrikanske sentralbanken, har dokumentert i sin bok «Historien om sentralbankene og slaveriet av menneskeheten».
Eksempel 1: De amerikanske koloniene
«Da de fortsatt var under britisk herredømme, trykket de amerikanske koloniene sine egne papirpenger.»
Den første kolonien som bestemte seg for å ta dette skrittet, var Massachusetts i 1691.
Pennsylvania, New York, Delaware og Maryland fulgte snart etter.
Denne valutaen ble kalt «colonial scripts» eller «bills of credit».
Den frigjorde de berørte koloniene fra de engelske bankenes kontroll og ga dem mulighet til selv å styre sine
finanser i en inflasjonsfri økonomi med lave skatter.
«En jevn og stabil økonomisk vekst samt økende velstand var kjennetegn ved denne kolonitiden.»
Dette fungerte bra helt til Bank of England i 1764 innskrenket de amerikanske kolonienes rett til å utstede sin egen
valuta kraftig, og dermed utløste et økonomisk sammenbrudd.
Eksempel 2: Statsbanken i Nord-Dakota
I USA finnes det fremdeles en statlig bank som er i offentlig eie i én enkelt delstat, nemlig i Nord-Dakota.
Dette går tilbake til året 1919, « da de daværende 48 delstatene i USA fikk muligheten til å opprette egne delstatsbanker.
Nord-Dakota var den eneste delstaten som takket ja til dette tilbudet, og siden den gang har banken bidratt til finansiering
av eiendomskjøp, gitt lån til nye forretningsprosjekter og ytt lån til bønder til en rente på bare 1 % per år.
Kredittkriser eller kredittbegrensninger er ukjente i Nord-Dakota.
«Slik har Nord-Dakota utviklet seg til å bli den økonomisk sunneste og mest velstående delstaten i USA.»
Eksempel 3: Statsbanken i det russiske tsarimperiet
I 1860 ble det opprettet en statsbank i det russiske tsarimperiet.
«Den preget myntene og trykket landets sedler, regulerte pengestrømmen og ga industri og handel
lån til lave renter gjennom forretningsbankene.»
Den statlige landbruksbanken ga lån til renter som var så lave at man trygt kunne kalle dem et administrasjonsgebyr.
I de siste 20 fredsårene i tsarriket, altså fra 1895 til 1914, vokste
bruttonasjonalproduktet i gjennomsnitt med ti prosent årlig .
«Til slutt var det i denne perioden med statsbanken verken nevneverdig inflasjon eller nevneverdig arbeidsledighet.»
Konklusjon:
I alle disse tilfellene har de statseide bankene altså fungert utmerket, bidratt til høy
økonomisk vekst – og dette uten særlig inflasjon.
Og fremfor alt var det ingen byrde i form av statsgjeld og renter.
Dette var imidlertid en så stor torn i øyet for finanseliten at de bekjempet det med de mest kriminelle og korrupte knepene.
Som avslørt i programmene «Rothschild-konspirasjonen», del 1 og del 2, har de hittil fjernet alle politikere som har stått i
veien for planene deres, og påført hvert land krig så lenge at deres private banker fikk rett til å utstede pengesedler
uten dekning som sentralbanker, og stille disse til rådighet for regjeringen mot betaling av renter og renter på renter.
For å kunne betale rentene ble befolkningen derfor stadig pålagt å betale skatter og avgifter.
Den berømte økonom William Cunningham (1849–1919) sammenlignet derfor virksomheten til disse private bankierne
i England med en svamp som sugde opp hele landets rikdom og hindret enhver økonomisk utvikling.
Dette fører uunngåelig til at befolkningen blir fattigere.
Men nettopp det er uten tvil et mål for de som trekker i trådene bak kulissene.
Dette fremgår tydelig av talen som Norman Montagu, sentralbanksjef i Bank of England, holdt i 1924
for United States Bankers Association i New York.
Norman Montagu var sin tids mest innflytelsesrike sentralbankleder.
I tillegg til sin rolle som sentralbanksjef i Bank of England var han blant annet med på å stifte den amerikanske
sentralbanken Fed, og var til og med en av grunnleggerne av Den internasjonale oppgjørsbanken (BIS).
Alt dette er mektige knutepunkter i den høytstående frimureriske finansverdenen, som styres av Rothschild-familien.
Han sa den gang: «Kapitalen må forsvare seg selv på alle mulige måter, både gjennom
felles tiltak fra bankene og gjennom lovgivning.»
Gjeld må inndrives, og boliglån må sies opp så raskt som mulig.
Når vanlige folk mister hjemmene sine som følge av en rettsavgjørelse, vil de bli mer føyelige og lettere la
seg styre av myndighetenes sterke hånd, som fungerer som en sentral makt for rikdom blant ledende finansfolk.
«Disse sannhetene er velkjente blant våre fremste menn, som nå er i ferd med å danne en imperialistisk makt for å styre verden »
Ifølge ham er den målrettede utarming av befolkningen dermed et virkemiddel for storfinansen for å gjøre menneskeheten føyelig.
De respektive regjeringene fungerer i denne sammenhengen bare som redskaper for dem på veien mot verdensherredømme.
Dette ble mulig gjennom det sentralbank- og gjeldspengesystemet som banksterne har innført, og som har ført til
at nesten alle regjeringer er fanget i en situasjon med overdreven gjeld og fullstendig avhengighet.
For å frigjøre seg fra dette herredømmesystemet til storfinansen, trengs det en finanspolitikk etter
mønsteret fra de nevnte eksemplene i USA og tsarriket.
Det beviser at et rettferdig finanssystem ikke bare er en utopi, men at det faktisk fungerer i praksis.
Men for å oppnå dette trenger man innsidere og modige varslere som Stephen Mitford Goodson, som
har mot til å stå frem og påpeke urettferdigheten.
Bare på denne måten kan og vil en forandring finne sted!