Države po vsem svetu se utapljajo v dolgovih.
V Nemčiji je javni dolg konec leta 2025 dosegel 2.661 milijard evrov, torej več kot 2,6 bilijona evrov.
V evroobmočju znaša ta znesek skupaj 14,5 bilijona evrov, v ZDA pa celo 38,2 bilijona dolarjev.
Kot je bilo prikazano v oddaji »Rothschildova zarota – 1. del: Vojna proti človeštvu« , je vzrok tega problema v tem, da
so vplivne bančarske družine uspele v skoraj vseh državah sveta vzpostaviti zasebno nadzorovane centralne banke.
Na ta način so si prisvojili pravico, da ustvarjajo denar iz nič, da bi ga nato posojali proti obresti in obrestnim obrestim.
Pri tem pa nobena država ne bi smela imeti dolgov, saj je pravica vsake države, da sama izdaja svoj
denar, namesto da si ga izposoja proti plačilu obresti.
Ti stroški obresti so tudi eden od razlogov za vedno večje davčne in prispevkovne
obremenitve, pod katerimi trpi navadno prebivalstvo.
Z vrnitvijo ustvarjanja denarja v roke suverenih držav in odobritvijo brezobrestnih posojil bi zato vse vlade
lahko svojim državljanom v celoti prihranile težko breme državnega dolga, obresti ter visokih davkov in prispevkov.
To potrjujejo nekateri zelo uspešni primeri iz preteklosti, ki jih je Stephen Mitford Goodson, nekdanji direktor
južnoafriške centralne banke, dokumentiral v svoji knjigi »Zgodovina centralnih bank in zasužnjevanja človeštva«.
Primer 1: Ameriške kolonije
»Ko so bile ameriške kolonije še pod britansko vladavino, so tiskale svoj papirni denar.«
Prva kolonija, ki se je odločila za ta korak, je bila Massachusetts leta 1691.
Kmalu so jim sledile še Pensilvanija, New York, Delaware in Maryland.
Ta valuta se je imenovala »kolonialni vrednostni papirji« ali »kreditni listi«.
Zadevne kolonije je osvobodila nadzora angleških bank in jim omogočila, da same urejajo svoje finance v gospodarstvu
brez inflacije, v katerem so se pobirali le nizki davki.
»Ta kolonialna doba je bila zaznamovana s stalno in stabilno gospodarsko rastjo ter naraščajočo blaginjo.«
To je dobro delovalo, dokler ni Angleška centralna banka leta 1764 močno omejila pravico ameriških kolonij do
izdajanja lastne valute in s tem povzročila gospodarski zlom.
Primer 2: Državna banka v Severni Dakoti
V ZDA še vedno obstaja ena zvezna država, v kateri deluje državna banka v javni lasti, in sicer v Severni Dakoti.
To sega v leto 1919, » ko je bilo takratnim 48 zveznih državam ZDA ponujena možnost, da ustanovijo svoje lastne državne banke.«
Severna Dakota je bila edina država, ki je sprejela to ponudbo, in od takrat banka pomaga pri financiranju
nepremičnin, odobri posojila za nove poslovne projekte ter kmetom odobri posojila po obrestni meri le 1 % na leto.
Kreditne krize ali omejitve pri odobravanju kreditov v Severni Dakoti niso znane.
»Tako se je Severna Dakota razvila v finančno najbolj zdravo in najbogatejšo zvezno državo ZDA.«
Primer 3: Državna banka v ruskem carstvu
Leta 1860 je bila v ruskem carstvu ustanovljena državna banka.
»Kovala je kovance in tiskala bankovce države, urejala denarni promet ter prek komercialnih bank zagotavljala
posojila po nizkih obrestnih merah za industrijo in trgovino.«
Kmetijska državna banka je odobravala posojila po obrestnih merah, ki so bile tako nizke, da bi jih
lahko brez težav označili kot administrativne stroške.
V zadnjih 20 letih miru v carskem imperiju, torej v obdobju od 1895 do 1914, je bruto domači
proizvod v povprečju rasel za deset odstotkov letno .
»Nazadnje pa v tem obdobju delovanja državne banke ni bilo niti znatne inflacije niti znatne brezposelnosti.«
Sklep:
V vseh teh primerih so torej državne banke odlično delovale, prispevale k visoki
gospodarski rasti, in to brez večje inflacije.
In predvsem ni bilo nobenega bremena državnega dolga in obresti.
Vendar je bilo to za visoko finančno elito tako trn v peti, da so se proti temu borili s najbolj
kriminalnimi in najbolj koruptivnimi spletkami.
Kot je bilo razkrite v oddajah »Rothschildova zarota«, 1. in 2. del, so doslej odstranili vsakega politika, ki jim je stal na
poti, in vsako državo tako dolgo potiskali v vojno, dokler njihove zasebne banke niso dobile pravice, da kot
centralne banke izdajajo nepokrite bankovce in jih dajo na voljo vladi proti plačilu obresti in obrestnih obresti.
Da bi lahko plačevali obresti, so od prebivalstva nato vedno zahtevali plačilo davkov in prispevkov.
Zato je znani ekonomist William Cunningham (1849–1919) dejavnost teh zasebnih bankirjev v Angliji primerjal z gobo, ki je vsrkavala
ves bogastvo države in ovirala vsakršen gospodarski razvoj.
To neizogibno vodi v osiromašenje prebivalstva.
A prav to je nedvomno cilj tistih, ki v ozadju vlečejo niti.
To je jasno razvidno iz govora Normana Montaguja, guvernerja Banke Anglije, ki ga je imel leta 1924
pred Združenjem ameriških bankirjev v New Yorku.
Norman Montagu je bil najvplivnejši centralni bankir svojega časa.
Poleg svoje vloge guvernerja Banke Anglije je bil na primer vpleten v ustanovitev ameriške centralne
banke Fed in je bil celo eden od ustanoviteljev Banke za mednarodne plačilne poravnave (BIS).
Vse to so vplivna središča visokega prostozidarskega finančnega sveta, ki ga obvladujejo Rothschildi.
Takrat je dejal: »Kapital se mora braniti na vsak možen način, tako s skupnim ukrepanjem bank kot tudi prek zakonodaje.«
Dolgove je treba izterjati, hipoteke pa čim prej odpovedati.
Če bodo navadni ljudje zaradi sodne odločbe izgubili svoj dom, bodo postali pokornejši in se bodo lažje
pustili voditi močni roki vlade, ki deluje kot osrednja sila bogastva med vodilnimi finančniki.
»Te resnice so dobro znane našim najpomembnejšim možem, ki so zdaj na poti k oblikovanju imperializma, da bi vladali svetu «
Po njegovih besedah je torej namerno osiromašenje prebivalstva orodje visokih finančnih
krogov za to, da bi človeštvo naredili pokorno.
Posamezne vlade pri tem delujejo zgolj kot njihova orodja na poti k svetovni prevladi.
To je omogočil sistem centralnih bank in dolžniškega denarja, ki so ga vzpostavili »banksterji« in zaradi katerega so skoraj
vse vlade ujeti v prekomerno zadolženost in popolno odvisnost.
Da bi se osvobodili tega sistema nadvlade visokih finančnih krogov, potrebujemo finančno politiko po
vzoru omenjenih primerov v ZDA in carskem imperiju.
To dokazuje, da pravičen finančni sistem ni le utopija, ampak v praksi dejansko deluje.
Za to pa so potrebni notranji viri in pogumni informatorji, kot je Stephen Mitford Goodson, ki
imajo pogum, da se oglasijo in opozorijo na krivice.
Samo tako se lahko in bo zgodila sprememba!