У всьому світі держави потопають у боргах.
У Німеччині державний борг на кінець 2025 року досяг 2 661 млрд євро, тобто понад 2,6 трлн євро.
У єврозоні ця сума становить загалом 14,5 трильйонів євро, а в США — аж 38,2 трильйонів доларів.
Як показано у передачі «Змова Ротшильдів — Частина 1: Війна проти людства» , причина цієї проблеми полягає в тому, що впливовим
банкірським родинам вдалося створити у майже всіх країнах світу центральні банки, що перебувають під приватним контролем.
Таким чином вони привласнили собі право створювати гроші з нічого, щоб потім позичати їх під відсотки та складні відсотки.
При цьому жодна держава не мала б мати боргів, адже кожна держава має невід’ємне право емітувати
власні гроші, замість того щоб позичати їх під відсотки.
Ці витрати на сплату відсотків також є однією з причин постійного зростання податкового та зборувого
навантаження, від якого страждає пересічне населення.
Отже, завдяки поверненню права на емісію грошей у руки суверенних держав та наданню безвідсоткових кредитів усі уряди
могли б повністю позбавити своїх громадян важкого тягаря державних боргів, відсотків та високих податків і зборів.
Про це свідчать кілька дуже вдалих прикладів з минулого, які Стівен Мітфорд Гудсон, колишній директор
Центрального банку Південної Африки, наводить у своїй книзі «Історія центральних банків та поневолення людства».
Приклад 1: Американські колонії
«Коли вони ще перебували під британським пануванням, американські колонії друкували власні паперові гроші.
Першою колонією, яка зважилася на цей крок, стала Массачусетс у 1691 році.
Незабаром за ними послідували Пенсільванія, Нью-Йорк, Делавер і Меріленд.
Цю валюту називали «колоніальними банкнотами» або «кредитними векселями».
Вона звільнила відповідні колонії від контролю з боку англійських банків і дозволила їм самостійно регулювати свої фінанси в
економіці без інфляції, де стягувалися лише незначні податки.
«Постійне та стабільне економічне зростання, а також зростання добробуту були характерними рисами цього колоніального періоду».
Все йшло добре, доки в 1764 році Банк Англії не ввів дуже суворі обмеження на право американських колоній
випускати власну валюту, що призвело до економічного колапсу.
Приклад 2: Державний банк у Північній Дакоті
У США в одному-єдиному штаті досі існує державний банк, що перебуває у державній власності, а саме в Північній Дакоті.
Це сягає 1919 року, « коли 48 штатам США, що існували на той час, було надано можливість заснувати власні державні банки.
Північна Дакота стала єдиним штатом, який прийняв цю пропозицію, і відтоді банк допомагає у фінансуванні нерухомості,
надає кредити на нові бізнес-проєкти та видає фермерам позики під відсоткову ставку всього 1 % на рік.
У Північній Дакоті не знають, що таке кредитні кризи чи обмеження на видачу кредитів.
«Ось так Північна Дакота перетворилася на найстабільніший у фінансовому плані та найзаможніший штат США».
Приклад 3: Державний банк у Російській імперії
У 1860 році в Російській імперії було засновано державний банк.
«Вона карбувала монети та друкувала банкноти країни, регулювала грошовий обіг і надавала промисловості та
торгівлі кредити під низькі відсотки через комерційні банки.
Державний сільськогосподарський банк надавав кредити під такі низькі відсотки, що їх
цілком можна було назвати комісією за оформлення.
Протягом останніх 20 років миру в Російській імперії, тобто з 1895 по 1914 рік, валовий національний
продукт зростав у середньому на десять відсотків щорічно .
«Нарешті, у цей період існування державного банку не було ані значної інфляції, ані значного безробіття».
Висновок:
Отже, у всіх цих випадках державні банки працювали бездоганно, забезпечили високі темпи
економічного зростання, причому без значної інфляції.
І, що найголовніше, не було жодного тягаря у вигляді державного боргу та відсотків.
Однак це настільки дратувало великі фінансові кола, що вони почали боротися з цим за
допомогою найзлочинніших і найкорумпованіших махінацій.
Як було розкрито в передачах «Змова Ротшильдів», частина 1 та частина 2, досі вони усували з дороги кожного політика, який
стояв на заваді їхнім планам, і втягували кожну країну у війну доти, доки їхні приватні банки не отримували права, як центральні
банки, випускати банкноти без покриття та надавати їх у розпорядження уряду в обмін
на сплату відсотків та складних відсотків.
Щоб мати змогу сплачувати відсотки, населення постійно змушували платити податки та збори.
Тому відомий економіст Вільям Каннінгем (1849–1919) порівняв діяльність цих приватних банкірів в Англії з
губкою, яка висмоктувала все багатство країни та гальмувала будь-який економічний розвиток.
Це неминуче призводить до зубожіння населення.
Але саме це, без сумніву, є метою тих, хто тягне за нитки за лаштунками.
Це чітко випливає з промови Нормана Монтегю, голови Банку Англії, яку він виголосив у 1924
році перед Асоціацією банкірів США в Нью-Йорку.
Норман Монтагу був найвпливовішим керівником центрального банку свого часу.
Окрім виконання обов’язків голови Банку Англії, він, зокрема, брав участь у створенні Центрального банку США (ФРС) і навіть
був одним із засновників Банку міжнародних розрахунків (БМР).
Усе це — потужні центри впливу масонської еліти у сфері високих фінансів, якими керують Ротшильди.
Тоді він сказав: «Капітал повинен захищати себе всіма можливими способами — як шляхом спільних дій
банків, так і за допомогою законодавчих заходів».
Борги потрібно стягувати, а іпотечні договори — розривати якомога швидше.
Якщо прості люди внаслідок судового рішення втратять своє житло, вони стануть покірнішими і легше підкорятимуться сильній
руці уряду, який виступає в ролі центральної сили, що контролює багатство, під керівництвом провідних фінансистів.
«Ці істини добре відомі нашим найвидатнішим діячам, які зараз готуються створити імперіалізм, щоб керувати світом »
За його словами, цілеспрямоване зубожіння населення є інструментом великої фінансів, що має на меті зробити людство покірним.
Відповідні уряди при цьому виступають лише як їхні інструменти на шляху до світового панування.
Це стало можливим завдяки системі центральних банків та боргової валюти, запровадженій «банкірами», через яку
майже всі уряди опинилися в пастці надмірного боргового навантаження та повної залежності.
Щоб звільнитися від цієї системи панування великої фінансів, потрібна фінансова політика за
зразком згаданих прикладів у США та Російській імперії.
Це доводить, що справедлива фінансова система — це не просто утопія, а цілком дієва на практиці.
Але для цього потрібні інсайдери та сміливі інформатори, такі як Стівен Мітфорд Гудсон, які мають
мужність виступити та викрити несправедливість.
Тільки так можуть відбутися і відбудуться зміни!