В Україні процес призову призовників проходить не так безперешкодно, як це було б необхідно для заповнення
прогалин, що постійно виникають на фронті проти Росії.
11 липня 2026 року новинна платформа «Antispiegel» повідомила:
«За даними української поліції, кількість нападів на призовні пункти зросла з 38 у 2023 році до 341 у 2025 році».
Бунти виникають також під час пошуку та мобілізації призовників співробітниками органів влади.
За даними інтернет-видання «multipolar», 8 липня 2026 року у Львові (Україна) близько 200 місцевих мешканців
намагалися запобігти примусовій мобілізації 30-річного чоловіка.
За словами очевидців, вербувальники нібито попередньо побили цивільну особу та заштовхали її до мікроавтобуса відомства.
Після цього мешканці зібралися, щоб допомогти чоловікові.
При цьому співробітників регіонального центру з підбору персоналу (TZK) оточили на вулиці, застосували до них
фізичне насильство та пошкодили автомобілі відомства.
Також пролунали постріли, кілька людей отримали поранення.
Президент Зеленський та регіональні органи влади засуджують поведінку місцевих мешканців і погрожують наслідками.
Ось така інформація від «multipolar» щодо стану процесів набору персоналу в Україні.
Новинна платформа «Антишпігель» додає 11 липня 2026 року:
«Однак заворушення у Львові — це лише останній епізод у низці протестів, що набирають обертів.
Тільки з початку літа було зареєстровано стільки випадків агресії з боку вербувальників, що їхній опис можна було б
порівняти з коротким романом. Коротким, але дуже драматичним.
Чиновники затримують усіх, кого тільки можуть: батьків-одинаків або, навпаки, батьків з великою кількістю дітей,
водіїв, операторів комбайнів, фермерів, ветеранів, іноземців, наркозалежних і навіть інвалідів.
Навіть собаки, яких вигулюють, не зупиняють їх.
У разі примусової мобілізації вони не зупиняться ні перед чим:
Вони душать людей, б’ють їх, зв’язують і катують, розрізають шини.
Зневірені громадяни дедалі частіше вдаються до зброї та імпровізованих засобів у боротьбі проти військових комісаріатів.
«Хроніка цього конфлікту вражає своєю жорстокістю».
На жаль, як це часто буває, це є наслідком багаторічного й безперервного пригнічення
цивільного населення, як це відбувається в Україні.
Провідні ЗМІ, як правило, не висвітлюють це.
Населення не відчуває, що його розуміють чи дослухаються до нього.
У ситуації екзистенційної скрути переважній більшості людей не вдається зберегти розсудливість як головне
правило на даний момент, хоча насправді кожен знає, що насильством проблеми не вирішуються.
Тим більше не під впливом пристрасних, що накопичилися, емоцій.
Тоді, на жаль, трапляються події, про які згодом доводиться гірко шкодувати, як-от ці
заворушення, перелічені на сайті «Antispiegel»:
«10 червня в Рівненській області водій трактора протаранив автомобіль військового
комісаріату і зламав руку одному зі співробітників.
12 червня мешканці Кривого Рогу за допомогою лопати напали на автобус військових комісарів і змогли
звільнити чоловіка, якого примусово призвали до армії.
15 червня в Рівненській області знову довелося застосувати лопату, коли чоловік захищав свого
сусіда від співробітників військового комісаріату.
18 червня у селі Летичів Хмельницької області чоловік відкрив вогонь зі штурмової гвинтівки по будівлі військового комісаріату.
22 червня в Харкові чоловік, озброєний пістолетом, світло-шумовими гранатами та ножем, чинив опір
співробітникам військового комісаріату, після чого втік.
26 червня в Харкеві чоловік зарізав ножем співробітника військового комісаріату.
28 червня мешканці Запорожжя звільнили чоловіка, застосувавши перцевий спрей.
30 червня в Одесі жінка зарізала співробітника військового комісаріату, коли той
намагався примусово призвати її хлопця до армії.
«Цей перелік можна було б продовжувати».
Чи можуть ці ситуації, схожі на громадянську війну в Україні, бути похмурими передвісниками того, що чекає на ЄС, а зокрема на
Німеччину, у вигляді заворушень, якщо замість послідовних зусиль з встановлення миру та деескалації
конфлікту країна й надалі триматиме курс на війну?
Військовий курс, якого значна частина населення взагалі не хоче?
Однак коли Закон про посилення резерву (ResStG) буде ухвалений Бундестагом і після цього резервістів почнуть
послідовно призивати, петля війни затягнеться настільки, що ніхто звідси так швидко не вибереться.
Тому ще раз закликаємо: хто хоче покласти край цій воєнній агітації, нехай підніме свій голос ЗАРАЗ!
Зараз нам потрібно чітко дати зрозуміти нашим депутатам Бундестагу в листах та під час розмов: «Ми не хочемо війни!»
І ще: потрібно не лише чітко сказати «Ні!» Закону про поповнення резервів, а й рішуче сказати
«Ні!» будь-яким іншим формам підготовки до війни.
Стань і ти частиною цього руху за мир!