Három német tartományi választás előestéjén egy, a berlini Christopher Street Day (CSD) rendezvényen
elkövetett terrortámadás megrázta egész Németországot.
Július 25-én 22 óra körül egy kisteherautó belerohant egy embercsoportba; a tettes eleinte elmenekült.
Egy nappal később, július 26-án 18 óra körül a rendőrség egy berlini kertvárosi
telekegyüttesben lelőtte a feltételezett elkövetőt.
Aki figyelemmel kíséri az elmúlt évek terrortámadásait, észreveheti, hogy azok
bizonyos szempontból visszatérő mintát követnek.
1. minta: Az elkövető személyazonosságát meglepően gyorsan sikerül megállapítani.
Vagy a tárgyi bizonyítékokat közvetlenül a tetthelyen, vagy a tetthez használt járműben találják meg.
A 2016-os berlini karácsonyi vásár elleni terrortámadás során Anis Amris telefonja a hűtőrácsban volt.
Abdul Ballout, a legutóbbi berlini merénylet elkövetője, nyilvánvalóan szintén a kocsijában felejtette a mobiltelefonját.
Most kiderült, hogy állítólag még egy második mobiltelefont is az autóban hagyott,
amelyen állítólag egy vallomásos videót találtak.
Az elkövetők, akik személyi okmányokat vagy mobiltelefonokat hagynak hátra a tetthelyen – és ez szinte az elmúlt évek összes
merényleténél előfordult –, mennyire valószínű és hihető ez?
2. minta: Az elkövetőket a nyilvánosság előtt terrorveszélyt jelentő személyekként és a
rendőrség által ismert személyekként nevezik meg.
A 2016-ban Berlinben elkövetett merénylet elkövetője, Anis Amri, éppúgy ismert volt a hatóságok előtt, mint például Chérif
Chekatt, aki 2018-ban Strasbourgban követett el merényletet.
A mostani elkövetőt a hatóságok szintén ismerték, és időnként a titkosszolgálat és a rendőrség is megfigyelte.
Ha azonban összehasonlítjuk a 2016-os berlini karácsonyi vásáron történt esetet és Stefan Schubert – egykori
rendőr, újságíró és biztonsági szakértő – ehhez fűzött megjegyzését, akkor ez megkérdőjelezhető.
„És 20 000 dokumentumot kaptam az összes hatóságtól, és beszélhettem egy közvetlenül érintett terrorizmusellenes
nyomozóval is, aki éppen erre hívta fel a figyelmemet, és azt mondta: „Másfél éve próbáljuk
letartóztatni Anis Amrit, de nem kapunk elfogatóparancsot.”
„Négyszemközti beszélgetéseink voltak olyan feletteseinkkel, akik azt mondták: »Hagyjátok békén azt az embert!« – súlyos
bűncselekmények ellenére, a kábítószer-körökben történt késeléses támadások ellenére, valamint az IS-szel való közvetlen
kapcsolatok ellenére, amely akkoriban nagyon-nagyon aktív volt.”
Éppen az a sejt, amelyhez Anis Amri… – Anis Amri nem egyedül cselekedett, hanem Németországban egy kiterjedt IS-hálózata
volt, amelyhez például Abu Wallah is tartozik – ő jelenleg bíróság előtt áll, és meg akarja akadályozni a kiutasítását.
És ez volt az oka annak a feltevésemnek, hogy a titkosszolgálatok – a Szövetségi Alkotmányvédelmi Hivataltól egészen a CIA-ig –
mindent megtettek annak érdekében, hogy megakadályozzák a rendőröket a munkájuk elvégzésében, vagyis abban, hogy
letartóztassák ezt a veszélyes embert – akiről mindenki tudta, hogy nem az a kérdés, hogy elkövet-e terrortámadást, hanem csak
az, hogy mikor –, letartóztassák, hogy így eljussanak a háttérben álló személyekhez, mert a telefonját is lehallgatták, és műholdas
helymeghatározással nyomon követték az IS líbiai táboraiig.
„És pontosan ezt hajtották végre hidegvérrel az amerikaiak. Így került sor egyáltalán a Breitscheidplatzon történt merényletre.”
3. típus: Az elkövetők többnyire egyedül cselekszenek, és a rendőrség lelői őket, ahogyan az 2016-ban
Berlinben, 2016-ban Münchenben és 2018-ban Strasbourgban történt, hogy csak néhány példát említsünk.
Így történt 2026-ban is: állítólag Abdul Balloutot a berlini rendőrség különleges egysége (SEK)
tartóztatta le a berlini-spandaui kertvárosi telekrendszerben.
Miután az illető állítólag egy szúrófegyverrel a bevetésen részt vevő erők felé rohant, a rendőrök tüzet nyitottak.
Továbbra sem világos, hogy a rendőrség miért nem lőtt a támadó lábába.
A berlini ügyészség – többek között a leadott lövések számával kapcsolatos tisztázatlan tanúvallomások miatt is –
nem nyilatkozik az ügyről. Ez „a nyomozás tárgyát képezi”.
4. példa: A kormányok a terrorcselekményeket többnyire arra használják fel, hogy kiterjesszék az általános megfigyelési
jogosultságaikat, és ezzel tovább korlátozzák a polgárok jogait.
A lakosság sokkos állapotában az elfogadottság többszörösére nő.
Alig 12 órával a 2026. július 25-i berlini ámokfutás után a berlini CDU belpolitikai szóvivője, Burkard Dregger máris egy új
felügyeleti hatóság létrehozását szorgalmazta, amely „aktívan igyekszik leküzdeni a propagandát, a gyűlöletet és a felbujtást”.
Emlékezzünk vissza: a 2001. szeptember 11-i terrortámadások után az úgynevezett „USA PATRIOT Act” révén
jelentősen korlátozták az amerikai nép alapjogait.
A 2005. július 7-i londoni metró elleni bombamerényletek után Nagy-Britanniában azonnal megkezdődött
a kiterjesztett megfigyelési rendszer bevezetése.
Franciaországban a 2015. november 13-i párizsi terrortámadások után szigorúan szabályozták a készpénzes
vásárlásokat, és rendkívüli állapotot hirdettek ki.
A 2016. július 22-i müncheni ámokfutás után Angela Merkel szövetségi kancellár egy kilencpontos tervet hirdetett meg, amely
magában foglalja a belföldi katonai bevetésekre való felkészülést, valamint a fegyvertartási jogszabályok további szigorítását.
A 2026-os berlini merényletet követően Alexander Dobrindt német szövetségi belügyminiszter lábbilincset és
megelőző őrizetet követel a „veszélyes személyek” számára.
„…hogy politikai szinten úgy döntsünk, hogy korlátozásokat vezetünk be, és az azonosított veszélyes
személyek ne kerülhessenek feltételes szabadlábra.”
Kétségesnek tartom azt is, hogy ebben az esetben a fiatalkorúakra vonatkozó büntetőjog
alkalmazandó lenne. Jelentősen fokoznunk kell a védelmet.
Ez azt jelenti, hogy a lábbilincset be kell vetni.
„A veszélyes személyek mozgásszabadságának korlátozására szolgáló lábbilincsnek kötelező intézkedésnek kell lennie, és
Németországban, az ország egész területén biztosítani kell a megelőző őrizet alkalmazásának lehetőségét.”
„A rendőrség nyelvén a veszélyes személyek azok, akik esetleg bűncselekményt fognak elkövetni.”
„Mivel erre nincsenek bíróság előtt megálló bizonyítékok, ők gyakorlatilag »majdnem
gyanúsítottak«” – írja a Rheinpfalz 2018-ban.
A törvény nem határozza meg, hogy ki vagy mi minősül „veszélyes személynek”, ez inkább értelmezés kérdése
marad. Ez nagy visszaélési kockázatot rejt magában.
Az úgynevezett „veszélyes személyeket” tehát őrizetbe lehet venni, ha a jövőben súlyos, politikai indíttatású
bűncselekmények elkövetésére gyanakodnak velük kapcsolatban.
Lehetséges-e, hogy a jövőben azokat az embereket is, akik nem viselkednek politikailag korrekt módon, vagy egy esetleges új
„világjárvány” esetén nem akarnak beoltatni magukat, „veszélyes személyeknek” minősítsék, és például lábbilincsekkel
figyeljék őket, vagy akár megelőző őrizetbe is vegyék őket?
A politikusok köréből érkező, a nagyobb biztonság iránti igény ismét inkább a lakosságra vonatkozó új,
korlátozó intézkedések bejelentésének tűnik, mintsem az emberek védelmére irányuló törekvésnek.
Ha többet szeretne megtudni az elmúlt évek terrortámadásainak mintáiról, javasoljuk a alapos kutatáson
alapuló „Terrortámadások a mikroszkóp alatt” című brosúrát.
Ebben részletesen megismerhetik az elmúlt évek terrortámadásainak riasztó párhuzamait és azok valós hátterét.