Cu puțin înainte de trei alegeri regionale din Germania, un atac terorist comis în cadrul evenimentului Christopher
Street Day (CSD) de la Berlin a zguduit întreaga Germanie.
Pe 25 iulie, în jurul orei 22.00, o dubiță a intrat cu viteză într-o mulțime de oameni, iar autorul a fugit inițial.
O zi mai târziu, pe 26 iulie, în jurul orei 18:00, presupusul autor al faptei a fost împușcat mortal de
poliție într-un complex de grădini de agrement din Berlin.
Cine urmărește atacurile teroriste din ultimii ani constată că acestea prezintă, în anumite privințe, un tipar recurent.
Exemplul 1: Identitatea făptuitorului este stabilită cu o rapiditate uimitoare.
Fie se găsesc pașapoarte sau telefoane mobile chiar la locul faptei, fie în vehiculul folosit pentru comiterea faptei.
În timpul atacului terorist de la târgul de Crăciun din Berlin din 2016, telefonul lui Anis Amri se afla în grila radiatorului.
Se pare că și Abdul Ballout, autorul recentului atentat din Berlin, și-a uitat telefonul mobil în mașină.
Acum s-a aflat că ar fi lăsat chiar și un al doilea telefon mobil în mașină, pe care se pare că s-ar
fi găsit un videoclip în care își recunoaște fapta.
Făptașii care lasă documente de identitate sau telefoane mobile la locul faptei – lucru care s-a întâmplat în
aproape toate atentatele din ultimii ani – cât de probabil și de plauzibil este acest lucru?
Modelul 2: Autorii sunt prezentați publicului ca fiind o amenințare teroristă și ca fiind cunoscuți de poliție.
Atacatorul Anis Amri, din Berlin, în 2016, era cunoscut de autorități ca fiind o persoană periculoasă, la fel
ca, de exemplu, Chérif Chekatt, din Strasbourg, în 2018.
Și autorul actual era cunoscut de autorități și a fost supravegheat, pe perioade, de serviciile secrete și de poliție.
Dacă comparăm însă incidentul de la târgul de Crăciun din Berlin din 2016 cu comentariul fostului polițist, jurnalist
și expert în securitate Stefan Schubert pe această temă, acest lucru poate fi pus sub semnul întrebării.
„Am primit 20.000 de documente de la toate autoritățile și am putut discuta și cu un anchetator specializat în terorism, direct
implicat în caz, care mi-a atras atenția tocmai asupra acestui aspect și mi-a spus: «Încercăm de un an și jumătate să-l arestăm
pe Anis Amri, dar nu obținem niciun mandat de arestare.»”
Am avut discuții în patru ochi cu superiorii, care au spus: „Lăsați-l în pace pe omul ăsta!” – în ciuda unor infracțiuni
grave, în ciuda unor atacuri cu cuțitul în mediul traficului de droguri, în ciuda legăturilor
directe cu IS, care era pe atunci foarte, foarte activ.”
Tocmai celula din care făcea parte Anis Amri… – Anis Amri nu a acționat singur, ci dispunea de o rețea extinsă a Statului
Islamic în Germania, din care face parte, de exemplu, și Abu Wallah – acesta se află în prezent în
fața instanței, încercând să împiedice expulzarea sa.
Și acesta a fost motivul, teza mea, conform căreia serviciile secrete – de la Oficiul Federal pentru Protecția Constituției
până la CIA – au făcut tot posibilul pentru a-i împiedica pe polițiști să-și facă treaba, adică să-l aresteze pe acest om
periculos – despre care toată lumea știa că nu era vorba de „dacă”, ci doar de „când” va comite un atac terorist – pentru a
ajunge la cei care se aflau în spatele lui, deoarece și telefonul său fusese interceptat, iar
localizarea prin satelit îl ducea în taberele IS din Libia.
Și exact asta au pus în aplicare americanii cu sânge rece. Așa s-a ajuns, de fapt, la atentatul de pe Breitscheidplatz.”
Modelul 3: Autorii acționează de obicei singuri și sunt împușcați de poliție, așa cum s-a întâmplat în 2016
la Berlin, în 2016 la München și în 2018 la Strasbourg, pentru a da doar câteva exemple.
La fel s-a întâmplat și în 2026: se pare că Abdul Ballout ar fi fost reținut de către SEK-ul Poliției din Berlin
în complexul de grădini de agrement din Berlin-Spandau.
După ce acesta s-ar fi îndreptat spre forțele de intervenție cu o armă albă, polițiștii au deschis focul.
Rămâne neclar de ce poliția nu l-a împușcat pe agresor în picior.
Parchetul din Berlin nu se pronunță, printre altele, din cauza declarațiilor neclare ale martorilor cu privire la
numărul de focuri trase. Acest aspect ar fi „obiectul anchetei”.
Exemplul 4: Atacurile teroriste sunt folosite de obicei de guverne pentru a extinde competențele generale de supraveghere și,
astfel, pentru a restrânge și mai mult drepturile cetățenilor.
În contextul stării de șoc în care se află populația, gradul de acceptare pare să fie de câteva ori mai mare.
La nici 12 ore după atacul cu mașina din Berlin, din 25 iulie 2026, purtătorul de cuvânt al CDU Berlin pentru politica internă,
Burkard Dregger, a cerut deja înființarea unei noi autorități de supraveghere care să „încerce să
combată în mod activ propaganda, ura și incitarea la ură”.
Să ne amintim: în urma atacurilor din 11 septembrie 2001, așa-numita „USA PATRIOT Act” a restrâns
masiv drepturile fundamentale ale poporului american.
După atentatele cu bombă din metroul londonez din 7 iulie 2005, în Marea Britanie s-a accelerat imediat
implementarea unor tehnologii avansate de supraveghere.
În Franța, după atentatele din Paris din 13 noiembrie 2015, plățile cu numerar au fost strict
reglementate și s-a instituit starea de urgență.
După atacul sângeros din München din 22 iulie 2016, cancelarul federal Angela Merkel a adoptat un plan în nouă puncte, care
prevede pregătiri pentru operațiuni militare pe teritoriul național, precum și o
înăsprire suplimentară a legislației privind armele.
În urma atentatului din 2026 de la Berlin, ministrul german al Afacerilor Interne, Alexander Dobrindt, solicită
folosirea brățărilor electronice și a detenției preventive pentru „persoanele care reprezintă un pericol”.
„...că vom lua decizia politică de a impune restricții în acest sens și ca persoanele identificate ca
reprezentând un pericol să nu fie eliberate condiționat.”
Mi se pare, de asemenea, îndoielnic că în acest caz se aplică dreptul penal al minorilor.
Trebuie să sporim semnificativ nivelul de protecție.
Adică ar trebui să se recurgă la folosirea brățării electronice.
„Brățara electronică, ca măsură de restricționare a libertății de mișcare a persoanelor care reprezintă un pericol, trebuie să fie
o măsură obligatorie, iar în Germania și pe întreg teritoriul acesteia trebuie să existe
posibilitatea de a aplica detenția preventivă.”
„În limbajul poliției, persoanele care prezintă un risc sunt cele care ar putea comite o infracțiune.”
„Deoarece nu există dovezi valabile în instanță în acest sens, ei sunt, practic, «aproape
suspecți»”, scrie ziarul Rheinpfalz în 2018.
Legea nu definește cine sau ce reprezintă un „persoană periculoasă”, acest lucru rămânând mai degrabă o chestiune de
interpretare. Acest lucru prezintă un potențial ridicat de abuz.
Așadar, așa-numiții „persoane periculoase” ar trebui să poată fi arestați dacă, în viitor, se poate presupune
că vor comite infracțiuni grave cu motivație politică.
Ar putea oare ca, în viitor, persoanele care nu se comportă în mod corect din punct de vedere politic sau care nu doresc să se
vaccineze în cazul unei eventuale noi „pandemii” să fie clasificate drept „persoane periculoase” și,
de exemplu, să fie supravegheate cu brățări electronice sau chiar plasate în arest preventiv?
Apelul la mai multă siguranță din partea politicienilor pare, încă o dată, mai degrabă o anunțare a unor noi măsuri restrictive
pentru populație decât o încercare de a proteja oamenii.
Dacă doriți să aflați mai multe despre tiparele atacurilor teroriste din ultimii ani, vă recomandăm broșura „Atacurile
teroriste sub lupă”, bazată pe o cercetare aprofundată.
În această lucrare veți descoperi în detaliu paralelele îngrijorătoare dintre atacurile teroriste din ultimii
ani și adevăratele motive care stau la baza acestora.