Den 27. september 2026 skal de schweiziske vælgere stemme om neutralitetsinitiativet.
Men hvorfor er der overhovedet brug for dette initiativ, når neutraliteten jo allerede har været forankret
i forfatningen siden 1848, og 89 procent af schweizerne går ind for at bevare neutraliteten?
Forbundsrådet hævder således, at afstemningens udfald ikke sætter spørgsmålstegn ved Schweiz’ neutralitet.
Men er det virkelig sådan? I sidste ende er det et spørgsmål om, hvordan man fortolker neutralitet.
Neutralitetsinitiativet blev nemlig lanceret, fordi initiativtagerne mener, at neutraliteten ikke er
tilstrækkeligt klart forankret i forfatningen og i de seneste år i stigende grad er blevet udvandet og svækket.
Derfor kræver initiativet en strengere neutralitetspraksis og ønsker desuden at indføje en ny artikel i forfatningen,
● »at Schweiz’ neutralitet er evig og militær; «
● at Schweiz ikke tilslutter sig nogen militær- eller forsvarsalliancer og ikke samarbejder med sådanne
alliancer, medmindre Schweiz udsættes for et militært angreb eller der forberedes et sådant angreb;
● at Schweiz ikke deltager i militære konflikter mellem tredjelande og ikke indfører sanktioner mod krigsførende stater.
Undtaget herfra er sanktioner fra De Forenede Nationer (FN) samt foranstaltninger til forebyggelse af omgåelse af sanktioner;
● at Schweiz udnytter sin neutralitet i sin rolle som mægler.
»Forbundsrådet og parlamentet forkaster neutralitetsinitiativet uden et modforslag.«
I dette program analyseres forbundsrådets og parlamentets holdning og sættes ind i en bredere sammenhæng.
Her undersøges det, om den kan modstå en kritisk vurdering.
Forbundsrådet: »Schweiz er altid neutral.«
»Deres neutralitet er derfor allerede evig.«
Som sagt er dette et spørgsmål om definitionen af »neutralitet«.
Afstemningen er afgørende for at fastlægge den schweiziske neutralitet.
Forbundsrådet: »Som en stat, der altid har været neutral, tilslutter Schweiz sig allerede i dag ingen
militær- eller forsvarsalliancer (som f.eks. NATO).«
Et ja til neutralitetsinitiativet skal sikre, at det forbliver sådan også i fremtiden.
Endelig bringer enkelte politikere gang på gang muligheden for et NATO-medlemskab eller i det
mindste en tættere tilknytning til NATO på banen.
Forbundsrådet: »Det sikkerhedspolitiske samarbejde (med forsvarsalliancer som NATO)
ville blive vanskeliggjort af initiativet. (…)«
Det ville have alvorlige konsekvenser for Schweiz’ sikkerhed:
»Hun ville (…) være mindre godt beskyttet i tilfælde af et angreb.«
Er det virkelig sådan?
Det afgørende spørgsmål er, om NATO rent faktisk kan sikre sikkerhed og fred – eller om
organisationen tværtimod snarere udgør en trussel mod disse.
NATO-dokumentaren har undersøgt dette spørgsmål og er kommet frem til følgende:
I Europa er udsigten til en mulig krig mere nærværende end nogensinde før siden Anden Verdenskrig.
Det har i årtier vist sig, at NATO skaber grobund for al denne krigspropaganda, hvad enten det er gennem propaganda,
trusler som NATO’s udvidelse mod øst eller reel oprustning.
Kla.TV har undersøgt nogle af de vigtigste officielle NATO-operationer, såsom i Jugoslavien i 1999, i
Afghanistan efter 11. september og i Libyen i 2011.
Alle disse krige har én ting til fælles:
De ulykker, som krigen forårsagede, var større end den påståede uretfærdighed, som den
skulle afhjælpe for at sikre freden i landet.
Dette strider mod princippet i den internationale krigsret.
Og der er endnu en ting, disse krige har til fælles:
De var bygget på løgne.
Den schweiziske historiker Dr. Daniele Ganser har i sin bog »Ulovlige krige: Hvordan NATO-landene saboterer FN« påvist,
hvordan der både i fortiden og i nutiden føres ulovlige krige – uden at der foreligger en
alliancetilfælde og uden et udtrykkeligt FN-mandat.
NATO kan altså ikke betragtes som en garant for »fredssikring« – slet ikke i Europa og endnu mindre for det lille land Schweiz,
som med sin neutralitet i 200 år har formået at holde sig ude af krige og er rustet med sin egen hær i tilfælde af et angreb.
Forbundsrådet: »Schweiz deltager allerede i dag ikke i militære konflikter mellem tredjelande.«
Nej, ikke direkte.
Formålet med initiativet er imidlertid at sikre, at dette også fremover forbliver sådan, og at Schweiz
heller ikke indirekte deltager i militære konflikter.
Også dem, der deltager i sanktioner, som Schweiz har gjort i krigen i Ukraine, tager parti.
Den, der leverer våben til krigsområder, er heller ikke neutral.
I dag er det dog forbudt at eksportere schweizisk krigsmateriel til lande, der er
involveret i interne eller internationale konflikter.
Dette forbud blev imidlertid, som det fremgår af de officielle føderale statistikker, alligevel åbenlyst omgået.
Ifølge denne rapport blev der fra 1975 til 2016 eksporteret våben fra Schweiz til en værdi af 17,5 milliarder franc
– for størstedelens vedkommende til krigsførende parter!
Desuden har der i fortiden gentagne gange været diskussioner om en eventuel lempelse af reglerne for våbeneksport.
Nu har Forbundsrådet fremsat et forslag om at give delstatsregeringen beføjelse til at eksportere krigsmateriel til
25 stater, selvom disse er involveret i væbnede konflikter.
Også videregivelse af våben skal i princippet være mulig.
Derimod blev folkeafstemningen »Ingen schweiziske våben i krigsområder« med succes iværksat i foråret 2026.
Nu skal det forelægges den schweiziske befolkning til afstemning.
Forbundsrådet: »Schweiz overholder allerede alle FN-sanktioner.«
»Det er hun forpligtet til som medlem af FN.«
Det er netop dette, der med neutralitetsinitiativet skal forankres i forfatningen og sikres på lang sigt.
Schweiz bør fremover kun have lov til at overtage FN-sanktioner mod stater, der fører krig.
EU-sanktioner ville dermed være udelukket, da de ikke vedtages af FN’s Sikkerhedsråd, som har international legitimitet.
Forbundsrådet: »Sanktioner er et redskab til at reagere på overtrædelser af folkeretten
og trusler mod den internationale orden. (…)«
Med dette initiativ vil Schweiz muligvis ikke længere kunne overtage mange sanktioner mod krigsførende stater.
»Dette ville have negative konsekvenser for Schweiz’ interesser og omdømme og kunne i visse
tilfælde udløse negative reaktioner fra andre stater.«
Schweiz har ganske vist indtil i dag ikke deltaget aktivt i krigshandlingerne, men har i forbindelse med
krigen i Ukraine ladet sig rive med til at tage parti.
Den 28. februar 2022 gav landet efter for det indenrigs- og udenrigspolitiske pres og overtog EU’s
økonomiske sanktioner ordret – uden at tage hensyn til den hidtidige neutralitetspolitik.
Omfanget og den ukritiske overtagelse af EU-sanktionerne var uden fortilfælde og skete for første gang.
Rusland erklærede straks, at Schweiz ikke længere var neutralt, og fjernede landet fra listen over venligtsindede stater.
I sin spændende artikel »Sanktioner er krig med andre midler« belyser den undersøgende journalist James Corbett udviklingen
af sanktionerne som et »økonomisk våben« i det 20. århundrede.
Han forklarer, at sanktioner er et krigsvåben, der sulter og dræber mennesker ved hjælp af en »brødblokade«.
Sanktioner er altså på ingen måde hensigtsmæssige foranstaltninger til at reagere på
overtrædelser af folkeretten, som Forbundsrådet hævder.
De fører endda ofte til, at krige trækker ud, og rammer civilbefolkningen som regel
endnu hårdere end selve krigshandlingerne.
Resultatet af en undersøgelse foretaget af forskere fra University of Denver og Center for Economic and Policy Research
i Washington viste, at antallet af ofre som følge af sanktioner var fem gange højere end antallet af krigsrelaterede dødsfald.
Forbundsrådet: »Initiativudvalgets krav om, at Schweiz skal udnytte sin neutralitet til at spille en
mæglerrolle og fremme fred, er allerede i dag praksis.«
Er det virkelig sådan?
Selvom Forbundsrådet mener, at overtagelsen af sanktionerne er forenelig med
neutraliteten, er det i praksis slut med mæglerrollen:
● Rusland har klassificeret Schweiz som en »uvenlig stat«.
● Herefter forværredes de bilaterale forbindelser.
Rusland indskrænkede blandt andet de diplomatiske og politiske forbindelser med Schweiz.
● Den russiske side begyndte desuden ikke længere at betragte Schweiz som en troværdig, neutral mægler.
Denne rolle blev nu overtaget af lande som Tyrkiet og Saudi-Arabien, der dermed fremstillede sig selv som neutrale
fredsmæglere, selvom de forfølger knallhårde egne interesser.
På den måde gik Schweiz glip af muligheden for at yde et vigtigt bidrag til freden ved at udvande sin neutralitet.
Forbundsrådet: »I forhold til den nuværende praksis ville initiativet indskrænke det handlingsrum, der gør det
muligt at beskytte vores sikkerhed, uafhængighed og velstand.«
»Netop i en situation, hvor sikkerhedsforholdene forværres, er dette spillerum vigtigt.«
Det er allerede blevet påpeget, at det er præcis det modsatte, der er tilfældet.
Gennem tilnærmelsen til store allierede som NATO og EU mister Schweiz i stigende grad sin
uafhængighed og sin rolle som neutral mægler.
Dette er tydeligt kommet til udtryk i krigen i Ukraine.
Kun en klart defineret og lovmæssigt bindende neutralitet, som den, der foreslås i initiativet, kan
pålideligt beskytte Schweiz mod at blive inddraget i krigspropaganda – velstandens største fjende.
Konklusion: Prof. dr. Wolf Linder, emeritusprofessor ved Universitetet i Bern, sammenfatter det således:
»Jeg håber, at Schweiz vil arbejde på at genoprette sit image som en neutral stat, der er troværdig for alle parter.«
For vi lever i en verden, der ikke er fredelig.
Der er stadig flere krigshandlinger mod andre lande.
»Og denne gang er en neutral holdning ikke kun vigtig for Schweiz, men sandsynligvis også for hele verden.«
Hvis De ønsker, at den schweiziske neutralitet ikke udvandes yderligere, men i stedet forankres klart i forfatningen, skal De
stemme JA til neutralitetsinitiativet den 27. september 2026.
Kun på den måde kan Schweiz bevare sin troværdighed som fredsmægler og yde sit bidrag til verdensfreden!