27. septembril 2026 hääletavad Šveitsi valijad neutraalsuse algatuse üle.
Aga miks on seda algatust üldse vaja, kui neutraalsus on juba alates 1848. aastast sätestatud föderaalpõhiseaduses
ja 89 protsenti šveitslastest pooldab neutraalsust?
Nii väidab föderaalnõukogu, et hääletuse tulemus ei sea kahtluse alla Šveitsi neutraalsust.
Kuid kas see on tõesti nii? Lõppude lõpuks on see neutraalsuse tõlgendamise küsimus.
Neutraalsuse algatus käivitati nimelt seetõttu, et selle algatajad on seisukohal, et neutraalsus ei ole
föderaalpõhiseaduses piisavalt selgelt sätestatud ning on viimastel aastatel üha enam lahjendatud ja nõrgendatud.
Seetõttu nõuab algatus rangemat neutraalsuspoliitikat ja soovib lisada põhiseadusesse uue artikli,
● „et Šveitsi neutraalsus on igavene ja relvastatud;
● et Šveits ei ühine ühegi sõjalise ega kaitsealliansiga ega tee sellise alliansiga koostööd, välja arvatud
juhul, kui Šveitsi vastu rünnatakse sõjaliselt või kui sellist rünnakut valmistatakse ette;
● et Šveits ei osale kolmandate riikide vahelistes sõjalistes konfliktides ega kehtesta sanktsioone sõdivate riikide vastu.
Erandiks on Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni (ÜRO) sanktsioonid ning meetmed, mille
eesmärk on takistada sanktsioonide kõrvalehoidmist;
● et Šveits kasutab oma neutraalsust vahendajarollis.
Liidunõukogu ja parlament lükkavad neutraalsusalgatuse tagasi, esitamata selle kohta vastueelnõu.“
Selles saates analüüsitakse liidunõukogu ja parlamendi seisukohti ning asetatakse need laiemasse konteksti.
Selle käigus uuritakse, kas see peab kriitilisele kontrollile vastu.
Liidunõukogu: „Šveits on alaliselt neutraalne.”
„Seetõttu on nende neutraalsus juba igavene.“
Nagu öeldud, on see „neutraalsuse“ määratluse küsimus.
Hääletus on otsustava tähtsusega Šveitsi neutraalsuse määratlemisel.
Liidunõukogu: „Püsivalt neutraalse riigina ei kuulu Šveits juba praegugi ühegi sõjalise ega
kaitsealliansi koosseisu (nagu näiteks NATO).”
Neutraalsusalgatuse poolt hääletamisega soovitakse tagada, et see nii ka tulevikus jääks.
Lõppude lõpuks tõstatavad üksikud poliitikud ikka ja jälle teema NATO-ga ühinemise
võimalusest või vähemalt tihedamast koostööst NATO-ga.
Liidunõukogu: „Algatus raskendaks julgeolekupoliitilist koostööd (selliste kaitseallianssidega nagu NATO). (…)
See oleks Šveitsi julgeolekule tõsine oht:
„Ta oleks (…) rünnaku korral vähem kaitstud.”
Kas see on tõesti nii?
Otsustav küsimus on, kas NATO suudab tõepoolest tagada julgeoleku ja rahu – või kas ta hoopis seab need ohtu.
NATO dokumentaalfilm on seda küsimust uurinud ja jõudnud järgmisele järeldusele:
Euroopas on võimaliku sõja oht praegu suurem kui kunagi varem alates Teisest maailmasõjast.
Juba aastakümneid on selgunud, et NATO õhutab kogu seda sõjakäitumist, olgu siis propaganda, ähvarduste – nagu
NATO laienemine itta – või tegeliku relvastumise kaudu.
Kla.TV uuris mõningaid olulisemaid NATO ametlikke operatsioone, nagu Jugoslaavia 1999. aastal,
Afganistan pärast 11. septembrit ja Liibüa 2011. aastal.
Kõigil neil sõjadel on üks ühine joon:
Sõja põhjustatud kannatused olid suuremad kui see väidetav ebaõiglus, mida sõda pidi kõrvaldama, et tagada riigis rahu.
See on vastuolus rahvusvahelise sõjaõiguse põhimõttega.
Ja neil sõdadel on veel üks ühine joon:
Need põhinesid valedel.
Šveitsi ajaloolane dr Daniele Ganser on oma raamatus „Ebaseaduslikud sõjad: kuidas NATO riigid saboteerivad ÜRO-d“
näidanud, kuidas on minevikus ja tänapäeval peetud ebaseaduslikke sõdu – ilma liitlaste abita ja ilma ÜRO selgesõnalise mandaadita.
Seega ei saa NATO-t pidada „rahu tagamise“ garantiiks – eriti mitte Euroopas ja veel vähem väikese Šveitsi puhul, kes on
oma neutraalsuse tõttu suutnud 200 aastat edukalt sõdadest eemale hoida ning on rünnaku korral varustatud omaenda armeega.
Liidunõukogu: „Šveits ei osale juba praegu kolmandate riikide vahelistes sõjalistes konfliktides.”
Ei, mitte otseselt.
Selle algatuse eesmärk on aga tagada, et see nii ka tulevikus jääks ning et Šveits ei
osaleks sõjalistes konfliktides ka kaudselt.
Ka need, kes osalevad sanktsioonides, nagu Šveits Ukraina sõjas, võtavad ühe poole.
Ka need, kes tarnivad relvi sõjapiirkondadesse, ei ole neutraalsed.
Täna on küll keelatud eksportida Šveitsi sõjatarvikuid riikidesse, mis on seotud siseriiklike või rahvusvaheliste konfliktidega.
Nagu näitavad föderaalvalitsuse ametlikud statistilised andmed, eirati seda keeldu siiski avalikult.
Selle andmete kohaselt eksporditi Šveitsist aastatel 1975–2016 relvi 17,5 miljardi
frangi eest – suures osas sõdivatele osapooltele!
Lisaks on minevikus korduvalt arutatud relvaekspordi eeskirjade võimalikku leevendamist.
Nüüd on Liidunõukogu esitanud ettepaneku anda riigivalitsusele volitused eksportida sõjatarvikuid 25
riiki, isegi kui need on seotud relvastatud konfliktidega.
Ka relvade edasiandmine peaks põhimõtteliselt olema võimalik.
Sellega vastupidiselt algatati 2026. aasta kevadel edukalt rahvahääletus „Ei Šveitsi relvadele sõjapiirkondades“.
Nüüd tuleb see Šveitsi elanikkonnale rahvahääletusele esitada.
Liidunõukogu: „Šveits rakendab juba kõiki ÜRO sanktsioone.”
„Seda on ta kohustatud tegema ÜRO liikmena.”
Just see peaks neutraalsuse algatusega saksamaa liidupõhiseaduses sätestama ja pikaajaliselt tagama.
Šveits peaks edaspidi võtma üle ainult ÜRO sanktsioone sõdivate riikide vastu.
Seega oleksid ELi sanktsioonid välistatud, kuna neid ei ole vastu võtnud rahvusvaheliselt legitiimne ÜRO Julgeolekunõukogu.
Liidunõukogu: „Sanktsioonid on vahend, millega reageerida rahvusvahelise õiguse
rikkumistele ja rahvusvahelise korra ohustamisele. (…)
Selle algatuse tulemusel ei saaks Šveits enam rakendada paljusid sanktsioone sõdivate riikide vastu.
„See avaldaks negatiivset mõju Šveitsi huvidele ja mainele ning võiks teatud juhtudel
põhjustada teiste riikide negatiivseid reaktsioone.”
Kuigi Šveits ei ole siiani sõjategevuses aktiivselt osalenud, on ta Ukraina sõjas siiski
lasknud end kaasa tõmmata ja ühe poole valinud.
28. veebruaril 2022 andis ta järele sise- ja välispoliitilisele survele ning võttis ELi majanduslikud sanktsioonid üle
täies ulatuses – arvestamata senist neutraalsuspoliitikat.
ELi sanktsioonide ulatus ja nende tingimusteta üle võtmine olid esmakordsed ja enneolematud.
Venemaa kuulutas kohe, et Šveits ei ole enam neutraalne, ja kustutas riigi sõbralike riikide nimekirjast.
Oma põnevas essees „Sanktsioonid on sõda teiste vahenditega“ valgustab uuriv ajakirjanik James Corbett
sanktsioonide kui „majandusliku relva“ arengut 20. sajandil.
Ta selgitab, et sanktsioonid on sõjarelv, mis näljutab ja tapab inimesi „leivakeelu“ abil.
Seega ei ole sanktsioonid sugugi mõistlikud meetmed rahvusvahelise õiguse rikkumistele reageerimiseks, nagu väidab Liidunõukogu.
Need põhjustavad sageli isegi sõdade pikendamist ja mõjutavad tsiviilelanikkonda enamasti veelgi rängemalt kui sõjategevus ise.
Denveri ülikooli ja Washingtonis asuva Majandus- ja Poliitikauuringute Keskuse teadlaste läbiviidud uuringu
tulemused näitasid, et sanktsioonide tagajärjel hukkunute arv oli viis korda suurem kui sõja tagajärjel hukkunute arv.
Liidunõukogu: „Algatuskomitee nõue, et Šveits kasutaks oma neutraalsust vahendajarolli
täitmiseks ja rahu edendamiseks, on juba täna tavaks.”
Kas see on tõesti nii?
Kuigi föderaalnõukogu arvates on sanktsioonide ülevõtmine kooskõlas neutraalsusega, on vahendajaroll praktikas lõppenud:
● Venemaa liigitas Šveitsi „vaenulikuks riigiks“.
● Sellele järgnes kahepoolsete suhete halvenemine.
Venemaa piiras muu hulgas diplomaatilist ja poliitilist suhtlust Šveitsiga.
● Lisaks hakkas Venemaa pool Šveitsi enam usaldusväärseks neutraalseks vahendajaks pidama.
Selle rolli võtsid nüüd üle sellised riigid nagu Türgi või Saudi Araabia, kes esitasid end neutraalsete
rahuvalvajatena, kuigi nad ajavad oma karmikõlalisi huve.
Niimoodi kaotas Šveits oma neutraalsuse nõrgendamise tõttu võimaluse anda oluline panus rahu tagamisse.
Liidunõukogu: „Võrreldes praeguse tavaga piiraks algatus tegutsemisvabadust, mille abil on võimalik
kaitsta meie julgeolekut, iseseisvust ja heaolu.”
„Eriti halvenevas julgeolekuolukorras on see tegutsemisruum oluline.”
Juba on selgitatud, et tegelikult on asi täpselt vastupidi.
Suurte liitlaspartneritega, nagu NATO või EL, lähenemise tõttu kaotab Šveits üha enam
oma iseseisvust ja neutraalse vahendaja rolli.
See on selgelt ilmnenud Ukraina sõjas.
Ainult selgelt määratletud ja seadusega sätestatud neutraalsus, nagu seda näeb ette algatus, kaitseb Šveitsi usaldusväärselt
sattumise eest sõjakäitumisse – heaolu suurimasse vaenlasesse.
Kokkuvõte: Berni Ülikooli emeriitprofessor prof. dr. Wolf Linder võtab asja kokku järgmiselt:
„Loodan, et Šveits hakkab töötama selle nimel, et taastada oma maine neutraalse riigina,
mis on usaldusväärne kõigi osapoolte silmis.“
Sest me elame maailmas, mis ei ole rahulik.
Teiste riikide vastu suunatud sõjategevust on üha rohkem.
„Ja seekord on neutraalne seisukoht oluline mitte ainult Šveitsi, vaid tõenäoliselt ka kogu maailma jaoks.“
Kui soovite, et Šveitsi neutraalsust ei nõrgendataks veelgi, vaid see kinnitataks selgelt põhiseaduses,
hääletage 27. septembril 2026 neutraalsusalgatuse poolt.
Ainult nii saab Šveits säilitada oma usaldusväärsuse rahuvahendajana ja anda oma panuse maailma rahusse!