27. septembril 2026 hääletab Šveitsi elanikkond algatuse üle, millel on suur mõju ka väljaspool Šveitsi piire:
Neutraalsuse algatusega soovitakse määratleda, kuidas Šveitsi neutraalsust tulevikus tõlgendatakse, sest
algatajad on seisukohal, et neutraalsus on viimastel aastatel üha enam lahjenenud ja nõrgenenud.
Algatuskomitee esimehe Walter Wobmanni sõnul ei kaitse neutraalsus mitte ainult Šveitsi.
See on ka Šveitsi rahupoliitika alus maailmas ning võimaldab pidada rahuläbirääkimisi, tegutseda vahendajana ja osutada abi.
Georges Martin, endine Šveitsi diplomaat, selgitab, milliseid olulisi vahendusteenuseid suutis
Šveits osutada tema ametiajal aastatel 1980–2017:
„Šveitsi välispoliitika on alati olnud neutraalne.“
Mida see tähendab? Riigid, kellel oli omavahel probleeme, tulid meie juurde ja küsisid, kas nad saavad aidata?
Aafrikas, Tšaadis, Malis jm oli selle kohta arvukalt näiteid.
Kui ma Indoneesias viibisin, oli Šveits indoneeslaste jaoks neutraalsuse etalon.
Indoneesias Acehis aitasime pärast tsunami lõpetada 30 aastat kestnud kodusõja.
Genfis toimunud Iraani tuumakõnelustel oli Šveits abiks.
Liibanoni-kõnelused toimusid Šveitsis ja Šveitsi abiga.
Ka Kolumbias toimunud läbirääkimisi FARC-i geriljade ja valitsuse vahel toetas Šveits.
Pärast Venemaa ja Gruusia vahelist sõda esindasime Venemaa huve Tbilisis ja Gruusia huve Moskvas.
Ei ole ühtegi kontinenti, kus me poleks tegutsenud.
„Peaaegu ühtegi nädalat ei möödunud ilma uudisteta Šveitsi tegevuse kohta rahu ja rahuläbirääkimiste valdkonnas.”
Georges Martin märgib, et neutraalseid lääneriike ei ole enam palju jäänud.
Seetõttu on Šveitsi ülesanne näidata siin julgust ja rääkida ikka ja jälle läbirääkimistest, rahust ja inimõigustest.
Šveitsi politoloog ja jurist prof. Wolf Linder propageerib koos teiste vasakpoolsete ja roheliste esindajatega
veebilehel swissneutralitynow.ch neutraalsuse algatust.
Ta ütleb: „Minu arvates ei peaks neutraalsust määratlema üksnes Šveitsi põhimõttena, vaid
kogu maailma välispoliitika juhtpõhimõttena.
„Ja seekord on neutraalne seisukoht oluline mitte ainult Šveitsi, vaid tõenäoliselt ka kogu maailma jaoks.“
Ka Helmut Scheben, vasakpoolse nädalalehe WOZ endine toimetaja ning Šveitsi televisiooni SRF pikaajaline
reporter ja uudisteankur, avaldas lühikeses videos oma arvamust neutraalsusalgatuse kohta.
Ta analüüsib selles mõningaid avaldusi, mida „Ei“-komitee pressikonverentsil esitasid FDP, Die Mitte ja
SP esindajad, ning toob esile nende vasturääkivused.
Scheben räägib otse:
Šveitsi traditsioon ja eeskujuks olemine neutraalse riigina on juba ammu kadunud – täpsemalt alates 2022. aasta veebruarist, kui
Šveits võttis viivitamatult üle ELi sanktsioonid Venemaa vastu.
Sellega on kogu maailmale näidatud, kummal poolel Šveits seisab ja et ta osaleb selles sõjas Venemaa vastu.
Ka Šveitsi korraldatud nn Bürgenstocki rahukonverents on tema arvates selle kinnituseks.
Venemaa ei osalenud selles üldse.
„Mis see siis selline klouniteater on?”, küsib Scheben.
Vaadake järgnevalt tervet videot, milles Helmut Scheben analüüsib kriitiliselt ja võtab
tükkhaaval lahti „Ei“-komitee pressikonverentsi.
Selle video on Kla.TV-le lahkelt kätte andnud Transition TV (TTV).
Aidake kaasa, et see „nukuteater“ lõppeks:
Levitage seda saadet ja toetage usaldusväärset Šveitsi neutraalsust – hääletades 27.
septembril 2026. aastal neutraalsusalgatuse poolt!
Proua Schönenbergeri see avaldus meenutab peaaegu George Orwelli ja tema „uue keelt“, kus reaalsus lihtsalt pööratakse pea peale.
Öeldakse, et neutraalsuse algatus on murrang meie traditsioonides.
Tegelikult on asi just vastupidi.
Me oleme selle traditsiooni ju juba ammu maha jätnud.
Me korraldasime Bürgenstockis rahukonverentsi – niinimetatud rahukonverentsi –, millest Venemaa üldse ei osalenud.
Mis see siis selline klouniteater on, mida me siin etendame? See on ju uskumatu.
Ma olen Helmut Scheben. Kasvasin üles Saksamaal, õppisin seal romaani keeli ja kaitsesin doktorikraadi.
Pärast seda töötasin ma pikka aega Ladina-Ameerikas ja tulin, kui ma õigesti mäletan, 1985. aastal Šveitsi.
Töötasin esmalt vasakpoolses nädalalehes „WOZ“ ja seejärel ligi 20 aastat Šveitsi televisioonis,
millest suurema osa ajast uudistesaates „Tagesschau“.
Täna soovin viidata 17. augusti pressikonverentsile.
Vaatame koos läbi mõned neist lausetest, mis seal öeldi.
Algatajad esitlevad oma algatust kui panust meie turvalisusse.
Nad väidavad, et eriti range neutraalsuse tõlgendus kaitseb meid sõjalistesse konfliktidesse kaasamise eest.
See on vale. Esiteks on Šveits tänapäeval neutraalne riik ega osale teiste riikide sõjalistes konfliktides.
Selles osas ei muutu midagi, olgu algatus olemas või mitte.
Seega ei paku algatus mingit täiendavat kaitset sõdadesse sattumise eest – mitte mingit.
See on nüüd tõesti ennekuulmatu väide.
Šveits loobus oma neutraalsusest 2022. aasta veebruaris.
Ta on koos USA ja Euroopa Liiduga liitunud Ukrainaga ning võtnud kasutusele sundmeetmed,
majanduslikud sundmeetmed, et Venemaale kahju tekitada.
Seega ei saa üldse rääkida sellest, et Šveits oleks endiselt sama neutraalne kui alati.
Neutraalsuse algatuses väidetakse, et see kaitseb meid sõdadesse sattumise eest.
Ja see on täiesti õige.
USA parlamendi, st USA Kongressi teadusteenistus viis kunagi läbi uuringu, milles tuvastati, et
alates 1990. aastast on USA olnud seotud 251 sõjaga.
251 sõda alates 1990. või 1991. aastast kuni tänaseni.
NATO osales paljudel juhtudel nendes sõdades nii isikkoosseisu kui ka relvadega.
Seega on nüüd äärmiselt naiivne arvata, et koostöö tihendamine NATOga ei tooks Šveitsi sellistesse sõdadesse kaasa.
USA ja NATO on Nõukogude Liidu lagunemisest saadik pidevalt sõjas olnud.
Ja alates 2022. aasta veebruarist osaleb Šveits nendes sõdades, mida EL ja NATO koos Kiievi valitsusega Venemaa vastu peavad.
NATO on nendes sõdades tugevalt kaasatud – nii isikkoosseisu kui ka relvade ja varustuse
tarnimisega –, kuigi seda pole ametlikult nii deklareeritud.
Kas me oleme veel neutraalsed? Ei, me ei ole enam neutraalsed.
Venemaa välisminister on öelnud, et „Šveits on loobunud oma neutraalsusest ja muutunud Venemaa vaenlaseks“.
Ja Ameerika Ühendriikide president Joe Biden ütles tol ajal: „Isegi Šveits osaleb, isegi Šveits on kaasatud
nendes Venemaa vastu suunatud majanduslikes sunnimeetmetes.“
Algatus on otsene reaktsioon asjaolule, et Šveits võttis 2022. aastal üle Venemaa ja Putini režiimi vastu suunatud
sanktsioonid pärast seda, kui brutaalne ja rahvusvahelist õigust rikkuv rünnak Ukraina vastu oli täies ulatuses toimunud.
See, mida siin meile ajatu neutraalsusena müüakse, on tegelikult katse kaitsta mitte ohvrit, vaid agressorit.
Nimelt – nagu me kõik teame –, kes kohtleb ründajat ja ohvrit võrdselt, ei ole neutraalne.
Ta asub tugevama poolele ja astub õiguse vastu.
See kõlab tõesti väga ilusalt. Moraalne seisukoht.
Kuid see on moraalne seisukoht, mis on nagu seebimull.
Ja see mull puruneb kohe, kui asja lähemalt vaadata ja omada isegi vähimatki ajalooalast teadmist.
Suurriigid peavad sõdu.
Ja kui nad näevad, et kaalul on nende elulised huvid, peavad nad neid sõdu, pööramata tähelepanu
rahvusvahelisele õigusele, ÜRO põhikirjale ja muule sellisele.
Suurriigid nagu Venemaa, Hiina või USA peavad sõdu, kus rahvusvahelise õiguse reeglid ei kehti, ja pole mingit mõtet, kui
Šveits astub esile ja ütleb, et me järgime rangelt rahvusvahelist õigust ja tahame karistada kõiki, kes seda rikuvad.
See on seisukoht, mida võiks peaaegu nimetada suurushulluseks.
Välisminister Cassis on öelnud: „Kui reegleid rikutakse, kui kõik ei taha reegleid järgida, siis peame tegutsema.“
Kui suurriigid sõdivad, ei saa Šveits aga üldse midagi teha.
See kehtib alates Vietnamist kuni Afganistani ja Iraagini, Balkani piirkonnast kuni Iraani sõjani, mis praegu toimub.
Kas Šveits on siis kõikjal karistanud agressorit, seda niinimetatud agressorit?
Kas Šveits võttis meetmeid valitsusele lähedaste Ameerika ärimeeste vastu, kelle varad Šveitsi kontodel külmutati, kui
USA ründas 2003. aastal Iraaki rahvusvahelise õiguse vastaselt?
Kas Šveits püüdis Vietnami sõjas välja selgitada, kes oli agressor?
Mida USA sõjavägi üldse Vietnamis tegi?
Kas Šveits karistas Afganistanis agressorit?
Mida NATO üldse Afganistanis tegi?
Ja Balkanil – see rünnak Serbia vastu, mis oli vastuolus rahvusvahelise õigusega?
On täielik silmakirjalikkus väita, et peame Venemaad – Venemaa on rünnanud Ukrainat rahvusvahelise õiguse vastaselt, see on tõsi.
– Aga on täiesti absurdne väita, et peame Venemaad karistama, ning kõigis teistes suurtes sõdades, mida suurriigid on pidanud,
ei ole me midagi ette võtnud ega saagi midagi ette võtta.
See niinimetatud neutraalsuse algatus nõrgendab Šveitsi, nõrgendab meie riiki.
See on selge, ohtlik ja tõsine murrang meie sajandite jooksul järgitud ja end tõestanud
neutraalsusega – samuti meie arusaamaga neutraalsusest.
See ohustab nimelt meie turvalisust. Ja lõpuks hävitab see algatus meie tegutsemisvõime, sest see surub
meid jäigasse raamistikku ja määrab juba täna kindlaks, kuidas me tulevikus tegutseda tohib.
Jah, muidugi surub see neutraalsuse algatus meid korsetti.
Ka karistusseadustik on nagu korsett.
Ka Šveitsi põhiseadus on nagu korsett.
Sinna kirjutatakse üles see, mida me mõistlikuks peame ja mis peaks olema Šveitsi huvides.
Proua Schönenbergeri see avaldus meenutab peaaegu George Orwelli ja tema „uuskõnet”, kus reaalsus lihtsalt pööratakse pea peale.
Öeldakse, et neutraalsuse algatus on murrang meie traditsioonides.
Tegelikult on asi just vastupidi.
Me oleme selle traditsiooni ju juba ammu murdnud, nimelt 2022. aasta veebruaris, kui rakendasime
viivitamatult Venemaa vastu suunatud sunnimeetmed.
Sellel on ju peaaegu – andke mulle andeks see väljend – erootiline iseloom.
See, kuidas meie välisminister Kloteni lennujaamas president Selenskiit kallistas.
Nii oleme ju kogu maailmale näidanud, kelle poolel me oleme, et osaleme selles sõjas Venemaa vastu.
Me korraldasime Bürgenstockis rahukonverentsi – niinimetatud rahukonverentsi –, millest Venemaa üldse ei osalenud.
Mis see siis selline klouniteater on, mida me siin etendame? See on ju uskumatu.
Meie turvalisusest räägitakse ikka ja jälle. Turvalisus on ohus.
Kõik neli Šveitsi suurt meediakontserni järgivad sama narratiivi.
Meie julgeolek on ohus, sest venelased kavatsevad meid rünnata.
Kaitseminister Pfister on öelnud, et peame valmistuma peagi algavaks sõjaks.
EL, Euroopa Liit Brüsselis, teatas ametlikult, et eeldab sõda Venemaaga hiljemalt aastal 2029/30.
Näib, et meie NATO-sõbrad tahavad selles osaleda.
Turvalisus – see narratiiv, et „meie turvalisus on ohus“, ulatub tagasi külma sõja alguseni.
See on ideoloogiline uskumus, mida seal levitatakse ja millel on äärmiselt tugev mõju massipsühholoogiliselt.
Nimelt dominoefekti teooria.
Te mäletate, Vietnamis öeldi: „Kui Vietnami ei suudeta hoida, muutub kogu Aasia kommunistlikuks.“ „
„Kui Nicaraguat ei suudeta kontrolli all hoida“ – Ronald Reagani valitsuse ajal – „siis kukub kokku Guatemala, Honduras, Mehhiko
ja kommunistlik Nõukogude Liit seisab USA lõunapiiril.“ „
„Kui me Iraaki ei ründa, ründab Saddam Hussein meid oma tuuma-, keemia- ja bioloogiliste relvadega.“
See on äärmiselt tõhus psühholoogiline mehhanism, mis kordub seal ikka ja jälle ning saab alati uue hoo. ‚
„Kui me Ukraina kätte ei hoia, vallutab Putin esmalt Balti riigid, seejärel Poola, ja varsti
seisavad Venemaa tankid juba Bodeni järve ääres.“
See on alati sama äärmusliku vaenlase kuvandi loomine, mida tuleb inimestele pähe suruda, et nad nõustuksid sõjas osalema.
Inimesed ja ka parlamendid peavad olema veendunud, et meid ähvardab kurja vaenlane,
sest ainult siis saab relvatööstus toimida.
Sõjaline ülesvarustamine, mis hetkel Euroopas, Brüsselis ja Berliinis toimub, piirneb hullusega.
Seal kuhjatakse võlgu, justkui homset ei tulekski.
See on uskumatu. Ja meie NATO-sõbrad tahavad ilmselt koostööd NATOga tihendada.
Just nii sõnasõnalt ütles kaitseminister Viola Amherd aastal 2024.
Ja Martin Pfister ütleb, et peame valmistuma peagi algavaks sõjaks.
Kui naiivne peab olema, et arvata, et NATO-le lähenemisel ei tõmmata meid nendesse sõdadesse kaasa?
Meid tõmmatakse sinna sisse ja neutraalsuse algatus on ainus võimalus kindlaks
määrata, et seda ei juhtuks, et seda ei toimuks.